Kniha napsaná skupinou královéhradeckých toxikologů a toxinologů bude nepochybně velmi vítaná v odpovídajících kruzích. Zaplňuje určitý prázdný prostor. Je encyklopedicky pojatá, čímž se liší od některých předchozích kompendií, vydaných na tomto poli. O tom bude ještě řeč. Proč ji ale recenzujeme zde? Má, přirozeně, rozsáhlou kapitolu věnovanou »Intoxikacím způsobeným suchozemskými a mořskými živočichy« napsanou Vratislavem Hrdinou, Radomírem Hrdinou a Zdeňkem Martincem. A v ní část zasvěcenou členovcům. A ta si zaslouží náš bližší pohled.

Je to kapitola, která jistě nepostrádá nic z toxikologického hlediska. Ale obsah jednotlivých odstavců nepůsobí vždy dojmem skutečného rozmyslu. Co že vše do nich soustavně zařadit. Pravda. Takovýto cíl bývá pro autora nesnadný. Stále se potom ukazuje, co vše ještě schází a co je třeba pracně vyhledávat, aby nešlo jen o nahodilé zařazení informací tak, jak se dostaly do ruky. Když se jen trochu znalý čtenář v této oblasti začte do těchto stránek, najde na nich přece jen dosti nepřesností, které mohou mít hlubší příčiny. Hned v úvodním odstavci s výčtem členovců se dozvíme, že se dělí mimo jiné na Acarina a Acari, což je jedna a tatáž skupina. Dnes spíše označovaná Acari. Snad je to příliš přísné, ale chelicery pavouků se česky nazývají »klepítka«, ne »čelisti«. Mýlí to. Pavouci rod Argiope nepatří do čeledi »skákavkovitých Salticidae«, ale »křižákovitých Araneidae«, jak je správně uvedeno v tabulce 8.2. Totéž dvojí zařazení u rodu Atrax. Nepatří do čeledi Dipluridae. Systematický výčet druhů pavouků z rodu Latrodectus je jen jeden z mnoha, což by bylo vhodné uvést. Nově se tu setkáváme s »jedovatými« klíšťaty. Ano. Jsou vlastně taká, s ne zcela jasnou příčinou tohoto působení. Která to vlastně jsou? Tento jev byl popsán ve spojení s nejrůznějšími druhy klíšťat. I běžného klíštěte obecného, i když ne od nás. Kde se tak vůbec tedy děje? U nás je chápeme především jako trapiče a přenašeče nemocí. Rychle se klíštěte zbavit je proto vhodné právě kvůli snížené možnosti přenosu nákazy. Mravenci jsou »neokřídlenými« zástupci blanokřídlých jen jako dělnice. Kde na světě žijí vůbec »červení« mravenci z rodu Solenopsis, kteří sice nemají ustálené české označení, ale určitě právě toto je nejméně vhodné? Bez údaje o jejich rozšíření může mít čtenář dojem, že žijí snad i u nás, když ten český přívlastek zde běžně užíváme. U puchýřníků Lytta vesicatoria se vůbec nedozvíme, že byli dříve užíváni jako afrodisiaca, také emmenagoga či diuretika. Proč by tyto brouky coby drogu někdo vůbec jinak požíval a měl pak popisované příznaky? Jinak je chvályhodné, že bylo české názvosloví v zásadě užito v souladu se soustavou navrženou v roce 1954, případně s novějšími odbornými publikacemi, které v tomto duchu pokračují a potřebně tuto oblast rozšiřují. Zabraňuje to zmatkům, které jsou v dnešní záplavě populární zoologické literatury tak běžné.

Rozšiřme poněkud recenzi dále. Jak uvedeno na začátku, je to kniha encyklopedicky pojatá. Jiné cíle si zřejmě neklade, takže jí nelze vyčítat, že jí schází jakási rozsáhlejší, řekněme obecně kulturnější dřeň známá z toxikologií Vondráčkových a později Vondráčkových-Riedlových a spol. (»Klinická toxikologie«, Avicenum, 5. vydání, 1980). Příjemně tento způsob připomene jen předmluva Vratislava Hrdiny. (Nic nevadí, že informace o tom, že Heydrich zemřel, protože granát, který jej zasáhl, obsahoval botulotoxin, je jen údaj z jedné publikace.) Výše zmíněné toxikologie však nejsou v recenzované knize vůbec citované!? Jako by nebyly! Své vysoké hodnoty však neztratily a nesmí se na ně zapomínat! Literatura citovaná za probíranou kapitolou nezná např. ani Kornalíkovy »Živočišné toxiny« (SZN, Praha 1967). Pravda. Je to kniha postarší, ale pro zájemce stále užitečná! (Citovaná je jen Kornalíkova kapitola ve výše zmíněných knihách.) Přitom právě u této kapitoly je dovolen luxus - 442 citací! Až na výjimky vesměs nejmodernějších. Stěží asi vyhovujících zásadě vyhlášené v úvodu knihy, že půjde hlavně o práce s rozsáhlou bibliografií. S počítačem se lze dnes dobrat i soupisu třeba desetinásobného.

Srdce bibliofila potěší to, jak je tato kniha dokonale vypravena. Splňuje nejnáročnější požadavky. Výborně vytištěna na vysoce kvalitním natíraném matném papíře švédské výroby a doplněna krásnými barevnými ilustracemi, s opravdu neotřelými záběry. Je z nich zřejmé, jak pečlivě byly vybírány! Nic, co by bylo právě po ruce, jen aby to bylo. Vazba je vkusná a dovoluje knihu pohodlně otevírat bez nebezpečí, že se ve hřbetu rozlomí.

Je to určitě užitečná kniha a platí o ní to, co bylo řečeno v prvních větách. Bude dobře sloužit v oblasti toxikologie a je jistě dobře, že vyšla.