Encyklopedicky pojatá kniha, které schází »dřeň« toxikologií Vondráčkových a později Vondráčkových a Riedlových, v knize nezaslouženě necitovaných. Při zřejmě zvoleném pojetí to nelze asi vyčítat. Obsahuje, přirozeně, část Houbové toxiny a jedy, zpracovanou profesorem Luďkem Jahodářem z Farmaceutické fakulty UK v Hradci Králové. Zkusme se zde proto na ni blíže podívat.

Výčet jedů a jejich popis a účinky jsou jistě dostatečné a v pořádku. Navíc někde se v této kapitole objeví i výše postrádané oživující zajímavosti, např. »Horečka sv. Antonína« u ergotizmu, »krůtí X onemocnění« a »Reyerův syndrom« u aflatoxinů, »Balkánská ledvinná choroba« pod ochratoxiny atd. (bez odkazů). Neblaze však zapůsobí hned v prvních řádcích uvedený »systém« hub, který je zcela zmatečný. A když začneme důkladněji pročítat jednotlivé odstavce, zarazí nás, jak jsou v nich bez výběru a pohromadě uváděny různé druhy hub, lhostejno, zda rostou u nás či v jiném světadíle - to se čtenář z textu vůbec nedozví, ačkoli jde o závažné údaje. Přestože je kniha určena především odborné veřejnosti, vůbec by nevadilo, kdyby kromě názvů vědeckých byly užita také česká jména hub - samozřejmě, že jen tam, kde to lze (např. v části věnované jedům živočišným česká jména uvedena jsou).

Znejistěn uvedenými zkušenostmi jsem požádal o nahlédnutí do této kapitoly některé kolegy s větší mykologickou erudicí než je moje. A uvedu zde několik jejich poznámek, které se mně nezdají vůbec hnidopišské. Termín Eumycota vyšel dnes z používání, protože říše Fungi jej pokrývá. Rod Cephalosporium již dávno neexistuje. Druhy z něho jsou z větší části převedeny do rodu Acremonium. A cephalosporin produkuje především Acrimonium chrysogenum. Ochratoxin produkuje z penicilií pouze druh P. verrucosum - ne chybně uvedené P. verruculosum a nikoliv také další druhy ze str. 117. Dále jsou uvedena záhadná jména, jako např. Hypoxylon terricola a tajemný rod Dolabella (str. 120). Nebyl nalezen ani v »Dictionary of Fungi« z roku 2001. A kritizováno je i neodlišené zařazení rodu Taxomyces hned za Pleurotus a Lentinus (str. 131), jakoby to byla běžná makroskopická houba, zatímco je to endofyt na Taxus brevifolia. To odpovídá výše zmíněném stylu.

Je tu cítit jisté podcenění významu jiné obsahové stránky než je pouze ta prvoplánová. Určitě by pomohla předběžná porada s jinými mykologickými kolegy. Vím, že se takovéto věci nedaří snadno »schystat«, ale při obdobném vzdělání autora by se to mohlo povést. Pochvalu zasluhují barevné fotografie. U hub jich není mnoho, ale jsou pěkné a platí to pro ilustrace celé knihy. Jsou vesměs dobře vybrané a výborné. Kladem je i literatura recenzované kapitoly, která je střídmá (nesrovnatelná s přebujelou literaturou v části živočišné), ale chybí v ní hlavně citace Herinkova. Jeho kapitola, psaná pro výše zmíněné toxikologie Vondráčkovy, vyšla dokonce samostatně (Herink, J.: Otravy houbami. SZN, Praha 1958). »Zastaralá« je jen zdánlivě. Nikdo již nedá dohromady Herinkovu na výsost užitečnou kazuistiku. Znalost existence této knihy by byla pro čtenáře potřebná. Připomínat možnost zařazení do literatury také knihy Kubičky, J. a spol. »Jedovaté houby« (Avicenum, Praha 1980) je asi spornější, neboť je více populární. Nicméně život přece nezačíná až od dnešní doby.

Dokonale knižně provedená, jak je již dobrou tradicí v záhlaví uvedených nakladatelství, s určitě přínosným obsahem zaplňujícím jistý prostor, jde nepochybně o knihu, která bude na trhu vítaná.