Když byl Emil František Burian za druhé světové války zatčen a odeslán do Terezína, byla u jeho jména poznámka Návrat nežádoucí. Jeho syn Jan Burian v názvu své knihy o svém otci to poněkud pozměnil na Nežádoucí návraty E. F. Buriana (vydalo nakladatelství Galén) a měl tím na mysli nejen jeho návrat z koncentráku, ale především poválečné návraty k divadlu, které i v mých vzpomínkách byly mnohdy katastrofální. Pokud se vracel ke svému předválečnému repertoáru (viděla jsem Bílé noci nebo Věru Lukášovou), byla to výborná představení a tedy žádoucí. Ale někdy zelo divadlo prázdnotou, a aby to tak hrozně nepůsobilo, zatahovala se v půlce opona, která zmenšila hlediště. A to jsem nezažila tu smršť zřejmě hrozných her Burianových, které inscenoval v rychlém sledu za sebou a o nichž píše Jan. Svou knihou chtěl dokumentovat jen některá válečná představení a pak především léta poválečná, která z velkého tvůrce, režiséra a básníka udělala především běžce za mocí, kdy neváhal používat i stranických frází a především nízkých komunistických metod včetně udání. Jeho údajné udání Wericha, o němž tu mluví Horníček a jemuž je přítomen i Jan, vyrůstá do monumentálních rozměrů. Přitom Jan nechce svého otce soudit, ale obhajovat tím, že snese co nejvíc materiálů a názorů divadelních historiků, kritiků, aby vytvořil mozaiku událostí. Protože mu bylo jen sedm let, když EFB zemřel (Burianovi bylo 55), nemůže být ten, kdo vzpomíná na skutečné děje, ale rekonstruuje je ze všeho, co najde. Jan si zřejmě vytvořil v době svého dospívání láskyplný vztah k tatínkovi, protože mu píše dopisy, jako by byl naživu a mohl mu odpovědět. Z jeho knihy se nedozvíme o jeho úspěšné divadelní předválečné éře, kdy sice vystupoval jako levičák a komunista, ale to mu nebránilo, aby se až provokativně nedomáhal nutné svobody pro umění a pro divadelní umění vůbec. Do té doby se dostaneme jen v Zápiskách Vlasty Burianové, matky EFB, která píše o burianovském rodu, v němž se vyskytlo tolik talentovaných umělců, zpěváků a herců. A pak také z chronologie událostí, které jsou připojeny na konci jako zastavení jeho otce. Jan Burian vymyslel dobrou metodu, jak podat z různých pohledů a stran mínění různých lidí, abychom si obraz jeho otce složili sami. Přesto ten obraz, složený zdánlivě tak komplexně, se jen přibližuje ke skutečnosti a k pravdě. Možná že v Janově skládání chybí jeden pohled, a to je pohled psychologa, který by mohl dovodit, jaké měl povahové rysy, jaké měl touhy. Na první pohled se to zdá jednoduché, že jeho hlavní touhou bylo vytvářet novou, divadelní skutečnost, která by ovšem neopisovala realitu, ale vytvářela realitu novou. Myslím, že pro divadelníky, ale i diváky jeho poválečných představení byl Emil František Burian tragická postava, protože začal ne sloužit, ale posluhovat novým pánům, a to zcela nezakrytě, což mělo za následek nejen faleš a křečovitost, ale krach jeho osobnosti. Jinak by přece nemohl v únoru 1948 pronést taková slova: „Chceme vědět, koho máme mezi sebou trpět a koho ne. Kdo chce pracovat s námi, ať zůstane jako řadový voják na poli kultury.“ A je snad tohle jeho totální selhání i důvodem k tomu, že se vlastně umělci k Burianově odkazu nevracejí? Opravdu výjimečný je dopis, který napsal ještě student Jiří Ješ v květnu 1948, aby velmi důstojně s jasnými argumenty obhájil pravdu těch studentů, kteří šli na Hrad. Obrací se právě na EFB, jako na zastánce diskuse, ale dopis zůstal bez odpovědi, syn mu odpověděl za otce teprve v roce 2011. Je to dobrá kniha, kterou Jan Burian vytvořil a Přemysl Rut doplnil svým doslovem. Snaží se najít pravdu, ale co je pravda?