Emil František Burian, jehož si spojujeme s první česky psanou knihou o jazzu, divadelními voice-bandy i evergreeny, byl nejen avantgardní umělec renesančního formátu, ale i komunista. Po válce, kterou přežil v koncentrácích, byl za své názory kritizovaný zprava i zleva, ale zemřel dříve, než mohl v 60. letech dostat šanci k sebereflexi jako mnoho jiných. Písničkář Jan Burian se v pětisetstránkových Nežádoucích návratech E. B. Buriana na svého otce dívá složeným motýlím okem, které má velké zorné pole, takže vidí i dozadu. Tato mozaika nabízí úryvky z deníků, dopisů a recenzí, soudy historiků, svědectví pamětníků s panoramatickým záběrem od Antonína Zápotockého až po Pavla Tigrida. Autor cituje, ale neposuzuje: nechává na každém čtenáři, aby si utvořil vlastní obraz. Ostatně Jaroslav Kladiva, dostatečná autorita, autor dlouho jediné biografie, vydané v 80. letech ještě Jazzovou sekcí, svého času napsal: „Je těžko člověku formátu E. F. Buriana sčítat a odčítat klady a zápory.“ Může být, že pro někoho jsou návraty E. F. Buriana do naší kultury stále nežádoucí, ale tenhle byl potřeba.