Obraz jedné epochy: Jan Bělehrádek (1896-1980)
Když se potomek venkovské rodiny stane rektorem Karlovy univerzity, vybuduje v Československu samostatný vědní obor, je považován za průkopníka filozofického směru v biologii, reprezentuje ČSR v mezinárodních vědeckých a kulturních organizacích, lze ho vidět na fotografiích s prezidentem E. Benešem, Janem Masarykem a F. Jolliot-Curiem, potom musí odejít do exilu (jeho rodina za ním prchá „přes kopečky“) a nakonec tajně dožije v Londýně a sepíše tam paměti, které „jsou mimo právní dosah rodiny“ a nemohou být publikovány - zůstane na brněnské historičce medicíny Věře Linhartové, aby za pomoci spoluautorů vyplnila mezeru v bibliografii českých kulturních dějin. Podařilo se jí to skvěle. Je to skladbou zcela neobvyklý životopis a rozbor vědeckého, filozofického i politického díla velkého člověka. Zmíněnými spoluautory jsou Jan Bělehrádek jr., Pavel Jerie, Augustin Svoboda, Oldřich Nečas, Jan Šmarda, Dušan Soudek, Ctirad John a Jiří Pravda.
V první části Jan Bělehrádek jr., nar. v roce 1932 v Brně a žijící ve Francii, podává stručnou historii rodiny Bělehrádků z Rozseče nad Kunštátem (nejstarší Bělehrádek tu obvykle býval starostou) od jejích kořenů v 17. století. Následuje Bělehrádkův životopis: léta školní, jinošská, onemocnění tuberkulózou, účast v Mami za Rakouska, studium medicíny 1916-1922, demonstrátorství ve fyziologickém ústavu profesora Mareše, prvé vědecké studie a publikace v zahraničí, studijní pobyty v Paříži a Lovani, r. 1923 přechod do Brna k profesoru Babákovi, další studijní pobyty ve Francii a v Anglii, začátky systematického studia vlivu teploty na životní děje, spolupráce s Julianem Huxleyem, profesura, r. 1934 přechod do Prahy, r. 1935 kniha Temperature and Living Matter, r. 1937 přednostenství na katedře obecné biologie Lékařské fakulty, v době blížící se hrozby nacismu boj za svobody akademické i jiné, Mnichov, faksimile dopisu E. Beneše Janu Bělěhrádkovi z 3. 11.1938, protektorát, tuberkulóza skutečná i fingovaná, opakovaná zatčení, nakonec blízkost smrti v Terezíně...
Hned po návratu z Terezína ho Zdeněk Nejedlý pověřil (když odmítl jmenování), aby se stal rektorem Karlovy univerzity, ale již 29. srpna 1945 byl řádně zvolen. Hektická pokvětnová doba, zprvu plíživý, pak rychlý přechod k totalitě, styky se zahraničními univerzitami, spolupráce se Svobodnými novinami, po únoru 1948 ovšem potlačení, přijetí vysoké funkce v UNESCO již bez možnosti návratu, tajný útěk rodiny za ním - je toho na krátkou recenzi příliš mnoho. Pak Jan Bělehrádek žil jako činovník UNESCO v Paříži a po skončení své mise v Londýně, kde pokračoval ve vědecké práci. Zemřel na metastázující karcinom prostaty v roce 1980. Jeho vlastní paměti zůstaly nedostupné a nikdy nebyly vydány. Nyní se tato přední česká kulturní osobnost dočkala poučeného a intimního životopisu z pera svého syna.
Interview V. Linhartové s Janem Bělehrádkem jr. v Paříži to vše dokresluje. Pavel Jerie rozebírá Bělehrádkova londýnská léta, na kterých se sám - též jako exulant - často podílel. Ukazuje na význam Bělehrádkovy teplotové rovnice pro lékařskou biologii. (Pozn. red.: Viz též P. Jerie, Svoboda ducha znamená především svobodu vědy. Vesmír 75, 584-586,1996.) Následují vzpomínky dalších osobností na oslavu Bělehrádkových osmdesátin - psali o nich Severin Daum, Jan Brod, Otakar Poupa, Josef Škvorecký, na dálku gratuloval B. Sekla...
Autorem následujícího oddílu Holismus a Jan Bělehrádek je opět Pavel Jerie. Poučeně ukazuje jak trochu neblahé kořeny holismu (J. Ch. Smuts), tak jeho filozofickou i vědeckou cenu - dnešní medicína nepochybuje o tom, že organizmus je více než jen souhrn svých součástí. Poučná je Jeriova analýza osudů holismu u nás. Je tu přetištěn (byť jen petitem) překvapivě moderní Bělehrádkův projev ke studentům při zahájení školního roku 1930/1931.
Na Bělehrádkova brněnská léta vzpomíná A. Svoboda, na Bělehrádkovu učebnici Obecná biologie (první vydání Melantrich 1934) O. Nečas - ta učebnice dala základ výuce biologie na všech lékařských fakultách u nás. Na to, jak zmíněná kniha rozhodla o jeho osudu, vzpomíná Jan Šmarda z Brna, vzpomínku poslal též Dušan Soudek z Kanady; své vzpomínky oživuje a Bělěhrádkovi děkuje profesor Ctirad John. Pak ještě Pavel Jerie vzpomíná na Biologický ústav pražské Lékařské fakulty UK v poválečné době, kdy u Bělehrádka pracoval. Knihu uzavírá bibliografie Bělehrádkových prací sestavená A. Svobodou, literatura o Bělěhrádkovi sestavená V. Linhartovou, medailónky autorů, editorky i spoluautorů.
Je to jiná biografie než Poupův Syndrom kolibříka (viz Vesmír 80, 171, 2001/3) - ten vlastně na ni navazuje a částečně se obě knihy překrývají. Zde je autorem hlavně syn a P. Jerie, jeden z hlavních spolupracovníků Bělehrádkových, za přispění dalších pamětníků, a hlavně historicky lékařské vědy. Za obě knihy patří autorům i nakladatelství Galén dík. Doplňují naše (v denním shonu zapomínané) povědomí o epoše, která nebyla veselá. Zřetelně si vzpomínám, jak jsem v roce 1945 chodil na přednášky Jana Bělehrádka, ale také Heliodora Píky.