I otevřenost je dar

Slovo živost je naopak skoro nedostatečné pro vlastní životopis Joan Baezové Můj hlas je dar (AndA Voice To Sign With / A Memoir), poprvé vydaný roku 1987. Skvěle ho přeložila zkušená Zuzana Mayerová, včetně bravurní předmluvy hudebního novináře Anthonyho De Curtise napsané k druhému vydání před třemi lety, i Joaniny básně, která vznikla bezprostředně po smrti jejího přítele a někdejšího bratislavského nosiče kytary Václava Havla. 
Od počátku čtenáře kniha vtáhne velmi osobním tónem vzpomínek na dětství a pocity outsiderství mezi dětmi podobně mexického původu i vzhledu (v případě Baezové po otci, respektovaném fyzikovi, politicky liberálovi), aniž by přitom ale dívenka uměla španělsky. Půvabně jsou popsány její princeznovské touhy a pak narůstající sebevědomí, když se ukáže, jak podmanivým hlasem a muzikalitou je nadána. A stává se svéráznou a obdivovanou osobností nejprve bostonské a pak newyorské folkové komunity, prožívá bouřlivé první lásky, včetně jedné lesbické i následné proslulé se začínajícím Bobem Dylanem. 
Atmosféru vzedmutí folkového revivalu a prvních velkých úspěchů zprostředkuje Baezová nesmírně plasticky a zároveň se ve svých pětačtyřiceti dívá na své mladické rozmary písničkářské exotické Madony s humorem. Přitom se nijak nešetří a dobře ví, že se často chovala jako nesnesitelná husa. Klobouk dolů. I před otevřeností z oblasti erotické, ovšemže bez vulgárnosti. 
Značnou masu textu pak zabírá její ani ne tak přímo politické, jako spíš občanské angažmá, včetně spolupráce s Martinem Lutherem Kingem a fascinace Gándhího příkladem nenásilné cesty ke změně. Což Baezovou vede k boji za ukončení vietnamské války a potom za lidská práva, proti jejichž porušování se stavěla bez ohledu na to, jaký režim se jich dopouští. A to vzbudí konflikt s americkou levicí. Ale Baezová, ačkoliv ji z toho podezřívala druhá strana, nikdy nebyla komunistkou. Role aktivistky ji ovšem do značné míry pohlcuje a mnohdy má navrch před dráhou zpěvačky. Možná i trochu proto, že je na rozdíl od Dylana a dalších autorkou jen občasnou a její umělecké těžiště spočívá v jedinečné interpretaci lidových nebo duchovních songů. 
Dost detailní líčení různých mírových a lidskoprávních akcí po celém světě může být pak pro čtenáře vyčerpávající, nicméně dny prožité v bunkrech drasticky bombardované Hanoje poskytly Baezové jednu z nejsilnějších kapitol. A že její přítomnost v sužovaných zemích působila povzbudivě, známe konečně z vlastní zkušenosti, kdy na Bratislavské lyře v červnu 1989 uvedla ke zděšení estébáků v zákulisí na scénu Ivana Hoffmana a pozdravila Havla, kterého do sálu propašovala v roli onoho nosiče kytary. Civilní důstojníci tehdy nekompromisně vypnuli ozvučení, na víc se nezmohli. 
Před pětadvaceti lety, když čtivé memoáry psala na počítači od svého přítele Stevea Jobse, se ovšem za léty bitev nesporně statečná Joan ohlíží se sympatickým nadhledem šťastné matky, jíž se sice nepovedlo zakotvit v trvalém partnerském vztahu, ale také ničeho nelituje. A ví, že její hlas je stále obrovským darem. 

Ondřej Konrád
Lidové noviny, 6. 2. 2013, s. 9