Víc než zpověď kritika

Bývá zvykem, že významný tvůrce, někdy i význačný kritik, vydá sumarizující počet ze své práce a života, a na sklonku profesionální kariéry napíše paměti. Jiří Černý je takovým významným kritikem v oboru pop hudby už málem půlstoletí, vzpomínky ale nenapsal, říkaje, že sice vzpomíná rád, ale jenom nezávazně. Zato vyslyšel přání o dvě generace mladšího hudebního publicisty Jaroslava Riedla a výsledkem jejich spolupráce je obsáhlý knižní rozhovor s příznačným názvem Kritik bez konzervatoře vtipně parafrázujícím titul Černého první »hudební« knížky Zpěváci bez konzervatoře z r. 1966. Takové rozhodnutí má jistě svá pro, ale i proti. Úsilí neodbytného tazatele zpovídané osobě brání, aby pominula to nepříjemné a událostmi manipulovala výlučně ve svůj prospěch. Tady viz třeba soudní spor o spoluautorství Hvězd světových hitparád, který Černý popisuje věcně a s jistým porozuměním pro »nenávistnou« protistranu, byť kauza pro něj skončila finanční, a u části jednostranně zaujaté veřejnosti i morální, pohromou. Na druhou stranu otěže drží v rukou jen a jen autor rozhovoru a »ten druhý« se sotva může vzepřít jeho plánu výstavby knihy či stylu - i když své odpovědi Černý evidentně redigoval a uzpůsoboval svému osobitému publicistickému projevu.
Riedel sleduje Černého cestu dobou v podstatě chronologicky a do příslušných let dosazuje jeho jednotlivé pracovní aktivity. Od sportovních novinářských začátků, Mladého světa (pro později narozené bude možná překvapením, že to zdaleka nebyly tak liberální časy, jak se ze vzpomínek řady »osmašedesátníků« jeví), legendární rozhlasovou Houpačku (která navždy zformovala hudební vkus mnohých, včetně autora těchto řádků) a Krylova »Bratříčka«, přes Antidiskotéky, normalizační (ale neznormalizovanou) Melodii, Občanské fórum, Rock a pop, až k polistopadové, kulturně-společenské publicistice »načerno«. Kapitolky osobní (např. Rodina a přátelé) a konfesijní (o kritice a publicistice samé) jsou, tak trochu jako apendix, přidány na samý závěr knížky. Kompozice takřka třísetstránkového interview věru není nejvynalézavější a neodolatelné nutkání autora zabývat se všemi možnými »hudebními« detaily u nahrávek, interpretů, skupin, ba i sleevenotů - které jsou důležité asi jen pro nadšence totálně posedlé pop hudbou - způsobuje, že text místy ztrácí (dramatický) tah. V této zpovědi »kritika bez konzervatoře« jsou, myslím, nejcennější ostrými tahy kreslené portréty i portrétky jeho druhů »na cestě«. Třeba učitele František Gela, legendy předválečných Lidových novin, kolegů hudebních kritiků a publicistů Lubomíra Dorůžky, Lea Jehneho, Stanislava Tizla, i mladších, Čestmíra Klose a Františka Horáčka, nebo kritizovaných »objektů«, např. Karla Gotta a Ladislava Štaidla, s nimiž měl Černý (a snad i dosud má) přátelské vztahy, a přesto jim v novinách i v telefonním rozhovoru neváhal tvrdě vytýkat umělecká i lidská selhávání. Řeč je samozřejmě také o lidech - oficiálních hudebních činitelích - kteří Černého někdy podvedli a podtrhli, či v dané situaci jednali opatrnicky nebo víc zbaběle, než bylo nutné: kupodivu, Černý je hodnotí spíš laskavě a s určitým pochopením. To je pro čtenáře, který Jiřího Černého zná pouze jako »sukovitou« osobnost a pisatele nekompromisních kritik, nečekané překvapení.
Vůbec nedovedu pochopit, proč se sportovní novinář (který má tak rád sport a i ve své sedmdesátce se o něj vášnivě zajímá a rekreačně ho provozuje) zčistajasna vrhl na psaní o hudbě (volné místo v kulturní rubrice Mladého světa jako hlavní důvod přestupu do jiného oboru mi připadá neúplný). Nicméně, díky psaní o sportu Jiří Černý důvěrně poznal Otu Pavla. Černého vzpomínka na Otu Pavla je v tomto interview marginálií, a přece jedinečného spisovatele charakterizuje možná výstižněji než slova leckterého literárního kritika: »Zdálo se mi, že když se pouští do poetických příměrů, není to moc dobré. Jeho síla byla v konkrétnosti, v příbězích, v tom, jak se dovede podívat na člověka, který nevítězí.«