Přečetl jsem si to a byl jsem rád, že na svých sympatiích k Šimonu Pánkovi nemusím nic měnit, což je u samožerných knižních rozhovorů občas riziko. Dokonce i zpovídající, tedy Jan Urban, se držel, ptal se »věcně« (to je i oblíbené Pánkovo slovo), nechal Pánkovi prostor i tam, kde by jistě chtěl povídat on sám (Sarajevo, Balkán apod.). Pánek odpovídá s rozvahou, čtenář skoro vidí, jak si starostlivě mne čelo, a přitom je docela výmluvný. Vedle takových těch povinných pasáží o tom, jak se v listopadu 1989 stal jedním ze studentských lídrů, jak u politiky nechtěl zůstat, takže pak založil nadaci Člověk v tísni (a jaké je to ji vést), jsou nejcennější kapitoly věnované Rusku. Má to tam jistě svým způsobem rád, mnohokrát tam byl, ale mluví o té zemi, jejích obyvatelích a vedení zcela nesentimentálně, bez iluzí a s ostrým viděním věcí. Ty dvě tři strany, které věnuje neléčenému traumatu ze zhroucení sovětské říše, patří možná k tomu nejvýstižnějšímu, co si lze o Rusku rychle a stručně přečíst.