ČLOVĚK V ŠIMONU PÁNKOVI

Nahlédnuto poctivě, musím konstatovat: Kéž bych v životě udělal aspoň třetinu toho, co Šimon Pánek. Chci věřit, že v tom nezůstanu sám. Lidi, jako je Šimon Pánek, nemusím znát osobně, a přesto si jich vážím a obdivuji je. Vždy, ať už jsem ho slyšel tam či onde, mi přišel jako člověk velmi rozhleděný, se zkušenostmi ze světa, a snad proto i skromný, vědomý si svých nedostatečností, takových nebo onakých.

Knižní rozhovor Šimona Pánka s publicistou Janem Urbanem Extrémy a lidé blízcí mé dojmy a slova dotvrzuje. V záplavě „celebrit“, jejichž jedinou slávou je silikon nacpaný, kam se dá, působí Pánek jako pramen živé vody. Zakladatel nadace Člověk v tísni a její dlouholetý ředitel je pro poctivou přirozenost a absenci pozérství anticelebritou. Bráno od chvil převratových v „osmdesátémdevátém“, budiž konstatováno, že měl Šimon velké štěstí být vlastně u všeho podstatného, protože nejen že to byla obrovská škola, ale zcela jistě se vprostřed dění zadělávalo na věci budoucí. Šimon zmíněné období v hovorech popisuje velmi přesvědčivě, třeba když říká to, co je i dnes pro mnohé nepohodlné, např. slova o roli Mariána Čalfy, o jeho profesionalitě, o tom, že věděl o moci vše, a netkví to rozhodně v Pánkových slovech o nízkém kritickém myšlení k tomu, co se tehdy dělo a stalo. Výstižné mi přijde i hodnocení Občanského fóra, Havla, Klause i dalších, třeba Z. Mlynáře s celým jeho tehdy nehorázným přístupem.

Největší část rozhovoru pochopitelně zabírají události kolem humanitární pomoci a organizace Člověk v tísni. Je to mnohdy strhující popis událostí, ať již na Balkáně, v Čečně či kdekoliv jinde, kam se Člověk v tísni dostal. I sebeotrlejší člověk si musí uvědomit závažnost a míru dopadu nejen samotného dění, ale i míru odpovědnosti pomoci, její setrvalé nedostatečnosti a rozhodování, co podpořit ihned a co až později nebo nikdy. Že i pomoc může být někdy věcí ošidnou. Jak vše vysvětlit postiženým, většinou těm, kteří na tom byli opravdu nejhůř. Smutná dilemata… Upřímně řečeno, nezbláznit se z toho vyžaduje značnou dávku sebekázně, zcela jistě zásadně pomáhají nabrané zkušenosti, stejně ale udržet emoce na uzdě, to už je profesionalita, která se musí odedřít v terénu, nikoliv okecat v politice, například - čímž navazuji na Pánkova slova o jeho zdráhání „jít do politiky“, na jeho dobře čitelné rozpaky nad tím, zda by ho celá mašinérie nesemlela. Plynule navazuje na naše nevyrovnání s minulostí, na pohodlný nezájem o jakékoliv vyrovnání, po převratu i dnes.
Vynikající je analýza vztahů Václava Klause k EU: politik má zodpovědnost za lidi, které má vést k řešení problémů - ne je otravovat výkřiky bez řešení. A to přes všechny problémy, kterými EU prochází. Přes brilantní analýzu vývoje v Rusku by se dalo dlouze pokračovat dál, na to poskytuje kniha obrovské množství údajů a témat. Mimořádně košatý rozhovor zaujme svou čtivostí a bohatostí myšlenek a je výjimečný v jakémkoliv kontextu. Jaký kontrast k dnešní české politice!

Já upřímně řečeno vlastně žiju docela veselý život, říká Šimon. Při defilé jmen, na něž vzpomíná v závěru rozhovoru, mu rád věřím. Šimon Pánek měl a má štěstí, že dělá práci, jež je posláním, výsadou, ale taky neskonalou odpovědností. Obstál a obstává se ctí.
Šimone, hodně štěstí i nadále…