BOLÍ A PÁLÍ

Současná česká (nejen česká) poezie si až na výjimky nepotrpí na „vázaný verš“. Pojmy jako jamb, trochej, daktyl nebo rým sdružený, přerývaný, obkročný či střídavý a podobné termíny se pomalu, ale jistě přesouvají do učebnic. Moderní poezie stojí už na pomyslné krajní čáře, kdy se čtenář může zeptat: Je toto ještě báseň? Nerodí se nová poetika, která na pojmenování teprve čeká? Pak není divu, že když se nám dostane do ruky kniha „klasických“ veršů, čteme ji téměř jako objev. Má punc novosti a ozvláštnění.
Tak působí básnická sbírka Rispetti e dispetti - Poklony a posměšky, podle tiráže překlad veršů italského renesančního básníka z šestnáctého století Angiola Poliziana. Uváděný překladatel Jiří Dědeček se v atmosféře renesanční poezie pohybuje jako doma. Neboť to, co je této poetice vlastní, je blízké i jemu: oslněný i odsluněný člověk, který se pro tělo nezříká duše, nekrmí ji však metafyzikou, ale prožitkem krásy tohoto světa nebo steskem po takové kráse. Člověčenství velice rafinovaně kořeněné, „šťastné i v zoufalství“. Vědomě, snadno a přirozeně pronikl Jiří Dědeček do dobového koloritu, kdy je vyznání citů přirozené jako uhašení žízně. A k tomu připočtěte nezbytnou rekvizitu renesanční Florencie, řeka „Arno černě svítí“, a propadáte se do melodiky, která je ulpívavá a bezstarostně pulsující. Ovšem místo loutny slyším spíše kytarový doprovod.
Forma rispetu je v této knize dokonale zvládnutá. Básně doslova zpívají, ostatně rispet byla původně krátká skladbička lidového původu, ve středověké zpěvné Itálii velice oblíbená. Ve verších občas zazní lehce ironický popěvek, občas stesk. České znění je plavné. Rytmus ukolébá, což s sebou nese jisté nebezpečí. Číst tuto sbírku naráz, jedním tahem, může znamenat, že se vám do uší vemlouvavě usadí právě ta podmanivá zpěvnost rispetu, ale slova veršů splývají a někdy i ustupují do pozadí.
Rispet přináší především milostné téma. Vyznání lásky, přiznání nelásky a idealizace ženy. Odvěký impuls, který překračuje prostor i čas. Není divu, že autor a překladatel splývají jako v transu, a to, co sbírka označuje jako překlad, zní naprosto autenticky jako originál. Čteme básnické obraty které by v moderní poezii vyzněly vyčpěle, ale tady jsou živé a na místě: „Čí ruce asi dotýkají se tě? / Kdo líbá tvoji krásnou líc? / Kolik je smutku v jedné větě: / Nikdy víc“.
Opěvovaná, oslovovaná či zatracovaná žena nemá v této sbírce jméno. Žádná Beatrix, Laura, dokonce ani Paní. Je mladá? Nejspíš ano, ale to není podstatné. Nemá věk, je tu odedávna. A najednou vás napadne, že jsme možná podlehli mystifikaci. Že virtuózní verše oslavují samotnou Poezii: „Spatřil jsem portrét svého následníka / jaká to šťastná náhoda / bodlo to jak jen dýka / pobodá // a pálí to jako čepel v břiše / Ale tím kdo o tobě píše // jsem já můj sladký osude / Nikdo víc nikdy nebude.“
Jak už bylo řečeno, rispet je především báseň o milostném citu. O trýzni, naději, zklamání a také znechucení. „Ztratil jsem lásku naději i víru / bez cíle bloumám ztracen ve vesmíru...“ To samozřejmě sbírka nabízí, dole však nejednou zableskne, že bolest neopětované lásky už není sladká trýzeň, ale strach, že „srdce kornatí“: „Má láska vpravdě už jen doutná / netuším co jsem vám kdy psal / Od vinic tiše hraje loutna / a není důvod truchlit dál... / ode mne k vám se jako most / klene lhostejnost.“
Další mystifikace? Přiznávaná bolest z neopětované lásky je jen zastřeným vyjádřením smutku nad plynutím času? Kdoví, zdánlivě jednoduché verše nabízejí vícero čtení. Tahle Dědečkova literární mystifikace si vás otočí kolem prstu a potom si dovolí tím prstem pošťuchovat: to krouživé obnažování citů, všechna zaklínání i furiantské tanečky - je to ještě něco víc než jen virtuózní hra?