PŘÍBĚHY ZA PÍSNĚMI
Zdravotnické nakladatelství Galén si ke své specializaci koncepčně přibralo tematiku písničkářů, kterým je určena celá ediční řada „Olivovníky“ - vycházejí zde písňové texty, vzpomínky i studie. Michal Bystrov (nar. 1979), hudební publicista, redaktor, básník, písničkář a překladatel, vydal v Galénu monografii na témata dvacítky písničkových „standardů“, povětšinou britsko-amerických písní, jejichž autorství bývá považováno za „lidové“ a jejichž smysl je časem znejasněn. Jako správný písničkář a dylanofil nepochybuje o schopnosti písňových textů fungovat na papíře jako poezie, ale tuto víru čtenářům nevnucuje. Překlady songů uvádí v úvodu jednotlivých kapitol s vlastními autorskými překlady a na závěr knihy přikládá verze překladů vžitých. Již to je pozoruhodný počin, prozrazující literárněteoretickou erudici. Řada čtenářů nepochybně setrvá v rovině různých verzí textů a zahloubá se do diskografických přehledů a bibliografických údajů ke každé kapitole. Silou knihy je však právě sféra „za písněmi“, styly, interprety, onen terén „malých historií“, na nichž se někdy odráží a z nichž někdy pochází historie velká.
Knížka v grafické úpravě Bedřicha Vémoly aspiruje na jeden z počinů roku. Čtenáře oslovuje vlídným formátem a přebalem, připomínajícím vinylový singl, a je doprovozena množstvím tónované dokumentace, cimrmanovsky přesně zprostředkující nejneuvěřitelnější reálie. Ty umožňují vstup do textu nejenom znalcům a milovníkům angloamerického písňového folkloru a našeho folku, ale i běžnému posluchači většiny českých stanic, válcovanému pár tucty „hitů“. Určitě se někdo „chytí“ u The Yellow Rose of Texas, v jejichž překladovém plurálu - Růže z Texasu - zmizela nejasně se rýsující postava inteligentní černošky Emily D. Westové. U proslulé Jingle Bells se lze dozvědět, že to není píseň o Vánocích, ale zimních radovánkách. Loď John B., proslulá alkoholickými výstřelky svých námořníků, skutečně ztroskotala někdy kolem roku 1900 na bahamském ostrově Eleuthera a její trosky jsou dodnes k vidění zazděné do hlásné věže na Blue Lagoon Islandu. Jak konstatoval Josef Škvorecký ve svém laudatiu na přebalu, písně mají své osudy, které jsou „mnohdy zajímavější než písně samé“.
Část pochvalných recenzí směřovala k autorově preciznosti a „badatelství“, které ovšem není než kritické, selektivní a literárními zdroji doplňované internetové brouzdání. Jinak by mladý autor těžko mohl obsáhnout půlku světa mezi Kalifornií a Anglií, kde vznikaly dodnes žijící songy. Michal Bystrov dokáže kriticky pracovat s rozpornými prameny různého typu a kompetentně se přiklánět k odborně přijatelným závěrům. Příkladem budiž příklon k pravděpodobné totožnosti písní St. James Infirmary, Streets of Laredo a The House of the Rising Sun, přičemž příběh padlé děvy či mladíka může končit v nevěstinci, chudobinci, nemocnici, kriminále, případně na ulici - v Londýně, New Orleansu, Laredu. Prvotním zdrojem přitom možná byla irská balada o nešťastném prostopášníkovi.
Pojednání o „příbězích písní“ nejsou u nás v poslední době výjimečná, nesou se však obvykle ve „fanouškovském“ duchu (viz například Nick Hornby, 31 songů, BB art 2003). Přístup Michala Bystrova prozrazuje rozhovor (Literární noviny, 17. 8. 2009). Autor „nevěří na lidové autory“, poznal i u písniček, že je „lidová tvořivost dotvořuje, ale nevytváří“. Na tomto poznání ostatně byl založen film Jaromila Jireše a scenáristy Vladimíra Merty Opera ve vinici (1981). Opravdovou ambicí Michala Bystrova není faktografický koktejl, v němž se můžeme pokochat pohledem na štramáckého mašinfíru Caseye, Johna Hardyho pod šibenicí, most Thallahatchie Bridge, z něhož (možná) skočil do vody Billie Joe, případně zhlédnout rodný dům Johna Browna. Bystrov ve čtivém textu zabírá historické a kulturní souvislosti s publicistickou erudicí Paula Johnsona a otevírá čtenáři i sobě barvité detaily z angloamerické historie a kultury, které bourají obvyklé generalizace a propojují kulturu vysokou a nízkou, historii velkou i lokální. Geografická fluktuace a proměnlivost písniček, vytvářených většinou profesionály a zdomácnělých v lokálních verzích, umožňuje autorovi brilantně kličkovat v tématech, místech, dobách. Ze zmínky o hlásné věži na Blue Lagoon Islandu se odvíjí dokumentovaný odkaz k výstřednímu chicagskému architektovi Howardu Van Dorenu Shawovi, z analýzy písničky Loch Lomond se čtenář dozvídá kus skotské tragédie jakobitů roku 1745 i skotské pojetí záhrobí, na různých epizodách se plasticky rýsuje složitost americké historie, vnímané Američany s důrazem na její lokální aspekt.
Závěrečná píseň o ztroskotání balonu Kysibelky na Jubilejní zemské výstavě v Praze roku 1891 je atypická. Nepochází z anglosaského světa, její autorství ani děj nejsou setřeny časem, a navíc se jí už nikdo interpretačně neujal. Vysvětlení najdeme opět v citovaném rozhovoru, v němž autor počítá s dalšími „příběhy písní“ z českého a moravského prostředí. Tady už by však nešlo o songy, ale o reálný, a proto bolestivý pohled na naši vzdálenější i bližší historii.