VLASTA TŘEŠŇÁK - PÍSNIČKÁŘ, KTERÝ SE NEBOJÍ, VYDÁVÁ RARITNÍ I NOVÉ NAHRÁVKY. TŘEŠŇÁKOVY TEXTY JSOU DRSNÉ, BOLESTIVÉ A OBLUDNĚ KONKRÉTNÍ 

Je to přísná řehole - poslouchat písně Vlastimila Třešňáka. Jako vzít bič a bít se jím do vlastních holých zad. Letošní vydání Třešňákových písní na třech CD - na desce nových nahrávek Němý suflér a ještě na dvojalbu Zeměměřič atd. se záznamy z roku 1978 - je zprávou o lidské nekompromisnosti. O hudbu tady jde až ve druhé řadě. Spíš sledujeme pěstní zápas epického básníka, padni komu padni - Ivanu Martinu Jirousovi, komunistům a nejspíš i celé české společnosti, té tanečnici go-go, která u tyče „ztloustla, tláská svoje děti, krkla, dožere se manou“. Ty trýznivé písně nemohou být krásné.

Pašeráci solviny a melty
Album Zeměměřič nahrál Vlastimil Třešňák v pražském soukromí za nejhlubší husákovské normalizace po Chartě 77. Výběr z písní propašovaného magnetofonového pásku vyšel nejprve ve Švédsku díky emigrantovi, organizátorovi koncertů někdejšího pražského písničkářského sdružení Šafrán, Jiřímu Pallasovi. V Česku mohl být Zeměměřič vydán až po listopadu 1989.
Nynější dvojalbum Zeměměřič atd. přináší dvě desítky písní z původní soukromé nahrávky, většinu z nich ve dvou verzích - z února a května 1978. Takto pojaté dvojalbum je spíš „muzikologickým výstupem“, který otvírá archiv, aniž by měl prvotně sledovat estetiku Třešňákových písní. Ta se ale dere ven sama. A pokud se posluchač odhodlá „na sebe pustit“ v okamžitém sledu oba disky, může si během třiceti písní připadat jako v monumentální galerii, z jejích stěn na něho neustále padají desítky masivních obrazů, které ho drtí.
Ve Vůni salámu, solviny a melty (v původním vydání Zeměměřiče nazvaném Dělník), Třešňák jako by rozhazoval matrice Boudníkových grafik, „žhavé, tmavě modré špony“. V Madam Praha se hádá se svým městem („Jseš svině!“), s nímž si přesto užívá trochu lásky „jen tak na stojáka“, než ho Státní bezpečnost později odtud vypudí do emigrace. V Karlíně pak podle Třešňáka tamní hudební divadlo přijme udavačku - jak přízračná je v dobovém kontextu záměna slova uvaděčka. Ve „vedutě“ z titulní písně vidíme Třešňáka, když se zeměměřičským křížem „jak mučedník běhal v poli“. V Tovaryši pátera Koniáše si to vyřizuje s Martinem Jirousem (i když ho nejmenuje), který po normalizačním pokání Bohumila Hrabala pálil na Kampě spisovatelovy knihy... A všude za těmito výjevy už můžeme tušit následný oheň - plamen sirek, kterým estébák Kafka pálil Třešňákovi ruce při výslechu.
Zeměměřič patří do základů české kultury jako Smetanova Prodaná nevěsta či třeba Magorovy Labutí písně od Jirouse. Bez povědomí o nich může tuzemec ztratit orientaci v zatáčkách zdejší společnosti - asi jako kdyby na túře v lesích sešel ze značené trasy, ztratil mapu a zároveň se mu vybily baterky v GPS.

Tolik krásy
Zeměměřič je jediné album, které Třešňák nahrál sólově. Na všech následujících deskách ho už doprovází kapely, tedy i na novince Němý suflér. To vedlo k rytmické ukázněnosti, ke koncentrovanějším tvarům písní, k jejich zkrácení - už to nejsou bobtnající nadměrné opusy jako na Zeměměřiči, jejichž konce nedohlédneš.
Němý suflér je Třešňákovo třetí album za posledních šest let s v podstatě totožnou kapelou, která jeho písně často hardrockově hrne. Na způsobu hry tu není nic inovativního, ale její nápor s Třešňákem dobře „ladí“. Nenajdeme tu ani kousek plastu, vše je zhoblováno, vykováno a vystavěno z tradičních materiálů hardrockových „zlatých sedmdesátých“. Také dnešní Třešňákova poezie je ozvěnou bahna sedmdesátých let, která jasně určila jeho roli. Jako bychom se v něm brodili dodnes. Ve Veni,vidi,vici Třešňák zpívá: „Komik si ne a ne umlít panty / fízl má dvoják, noční - ranní / Writer stojí ve frontě na granty / meděj si z tvojich mojich daní.“
Tyto verše nabudou obludné konkrétnosti v souvislosti s citátem z knižního rozhovoru To je hezký, ne?, který s Vlastimilem Třešňákem vedl Ondřej Bezr: „A část z mých daní jde také, coby parlamentní straně, na chod straně komunistů a na měsíční apanáž sadistům z StB. Za mé peníze z textů, ve kterých říkám, co si o komunistech myslím, si komunisti kupují kafe a inkoust do razítek. Není to krásné?“.
Mohou pak být vůbec krásné i Třešňákovy písně?