Kniha o celkovém počtu 302 stran podává podrobný přehled toxinů tzv. přirozeného původu, tedy produkovaných živými jednobuněčnými i mnohobuněčnými organismy - mikroorganismy, houbami, rostlinami i živočichy.

Text je rozdělen na část obecnou a speciální. V obecné části je na celkem pěti stránkách čtenář seznámen s obecně platnými základními toxikokinetickými mechanismy od přestupu toxické látky přes buněčnou membránu, absorpci, distribuci v organismu, biotransformaci až po vyloučení z organismu.

V úvodu speciální části jsou uvedeny definice termínů a dalších pojmů, které jsou dále v textu používány, zejména definice toxikologie a toxinologie, rozdíly mezi exotoxiny a endotoxiny, či organotropní vlastnosti toxinů. Kapitola Rostlinné jedy (L. Jahodář) vyjmenovává a stručně charakterizuje jednotivé skupiny a podskupiny toxických produktů rostlinného metabolismu (terpeny, glykosidy, alkaloidy, aminokyseliny, proteiny, polyalkyny, lignany, saponiny, kumariny, sloučeniny s nitro- a azoxyskupinou, fytoestrogeny), uvádí jejich chemické vzorce, názvy, původ a základní toxické působení.

Z rozsáhlého výčtu jednotlivých rostlinných toxinů je pouze malá část, která je známá odborné veřejnosti a alespoň povědomá široké veřejnosti, a to především proto, že se jedná o obecně známé jedy nebo proto, že byly či jsou využívány v léčbě. Převážná většina názvů, uváděných v každé skupině vždy v abecedním pořadí, je však většině čtenářů zcela neznámá, což potvrzuje složitost v chápání zdravotních rizik rostlinné říše a vyvrací obecně zakotvenou představu, že vše, co je přirozeného původu, musí být nutně i zdraví prospěšné.
Jako příklad známějších toxinů lze uvést např. taxol, jehož specifický vliv na dělicí vřeténko je využíván v léčbě nádorových onemocnění (paclitaxel), glykosidy produkující kyanovodík, strumigenní glukosinuláty v brukvovitých rostlinách, kardiotoxické glykosidy (digitalin, digoxin, digitoxin), které se používaly v léčbě některých srdečních poruch, zároveň však byly i oblíbeny některými autory či autorkami detektivních románů, obdobně, jako např. koniin, atropin, skopolamin či strychnin.
Pozornost je věnována strukturám souhrnně označeným jako pyrrolizidinové alkaloidy, které již před cca 30 lety byly zařazeny mezi látky s mutagenní a karcinogenní potencí a jejichž toxické účinky se mohou projevit zejména u pasoucích se zvířat. Zmíněn je rovněž  vliv fytoestrogenů, rostlinných steroidů, na fertilitu, který je pozorován u ovcí a skotu. U člověka jsou snahy využít tyto látky jako náhrady estrogenních hormonů v případě klimakterických potíží.
Oblast rostlinných jedů je však podstatně rozsáhlejší, což dokumentuje více než 70 stran textu včetně 5 stránek citací zahraniční i naší literatury. Záplava názvů jednotlivých toxinů, z nichž některá jména znějí velice poeticky (např. narciklasin, L-mimosin), je doprovázena uvedením odborných názvů rostlin, v nichž se daný toxin nachází. Nicméně, pokud by čtenář chtěl získat přehled o zastoupení jednotlivých toxinů v konkrétní rostlině, orientuje se značně obtížně. Autoři nezmiňují (pravděpodobně úmyslně) možné protektivní účinky některých látek přirozeně se v rostlinách vyskytujících (např. u brukvovitých rostlin či Ginkgo biloba). Kapitola věnovaná rostlinným toxinům je dále na celkem 16 stránkách doprovázena barevnými snímky řady rostlin s českými i latinskými názvy.

Kapitola Houbové toxiny a jedy (L. Jahodář) je zpracována na 26 stránkách včetně osmi názorných barevných snímků jedovatých hub. V první části podává přehled o nejčastěji se vyskytujících mykotoxinech (aflatoxiny, ochratoxiny, trichoteceny, patulin apod.) produkovaných vláknitými houbami - mikromycetami a zmiňuje projevy jejich toxického působení. V druhé části pak popisuje toxiny makromycet, hub tvořících makroskopickou (v textu uvedeno v důsledku překlepu „makroskopiskou“) plodnicí. Jsou popsány základní příznaky intoxikace houbami, jejich rozdělení dle původu, orgánového působení a biologické aktivity a v závěru pak stručně postupy při terapii otrav.

Toxinům sinic a řas (L. Jahodář) je věnováno devět stran textu se zdůrazněním jejich původu, biologického působení a rozdělením podle chemické struktury s doprovodem strukturních vzorců.

Problematika bakteriálních toxinů je známá už více než 100 let. V publikaci (V. Měrka) je zpracována na 12 stránkách. Zahrnuje exotoxiny (toxické bakteriální proteiny) i endotoxiny (lipopolysacharidy). Mezi exotoxiny patří např. stafylokokový enterotoxin vyvolávající alimetární intoxikace, ale i difterický toxin, který působí cytotoxicky a odpovídá za klinický obraz diftérie. Jsou zmíněny i další závažné bakteriální toxiny (klostridiové toxiny, které produkují Clostridium perfringens, Clostridium botulini či Clostridium tetani), základní klinické příznaky jejich působení a diagnostické možnosti. Bakteriální toxiny jsou produkovány i některýni enterobakteriemi jako Shigella dysenteriae nebo toxinogenní sérotyp E. coli O 157:H7.

Intoxikace způsobené živočichy jsou méně známé, to však neznamená, že jsou i méně závažné. To potvrzuje i 76 stran textu, včetně 4 stran barevných snímků vodních i suchozemských živočichů, věnovaných kolektivem autorů (V. Hrdina, R. Hrdina, Z. Martinec) této problematice. Mezi známější patří např. neurotoxická či paralytická forma otravy toxiny bičíkovců v člověkem konzumovaných korýších a měkkýších, tetrodotoxin v játrech a dalších orgánech čtverzubovcovitých či histamin a další biogenní aminy v rybách mikrobiálně kontaminovaných. Za zmínku stojí rovněž žahavci vyvolávající u člověka bolestivou, až životu nebezpečnou reakci hroty žahavých vláken. Mezi terestrické organismy s možným toxickým účinkem patří pavouci (např. sklípkani), štíři, roztoči, klíšťata, včely, vosy, mravenci a někteří brouci (puchýřník lékařský produkující kantharidin). Autoři uvádějí u zmíněných intoxikací základní příznaky postižení i způsoby ošetření. Mezi živočichy tvořící toxiny a ohrožující člověka patří i někteří obojživelnící a především hadi, jejichž názvy a výskyt je uveden v přehledné tabulce. Současně jsou zmíněny i postupy při první pomoci uštknutím. Závěr této kapitoly obsahuje abecední seznam toxinů živočišného původu.

V závěru publikace jsou uvedeny (V. Hrdina a R. Hrdina) zásady léčby akutních intoxikací způsobených přírodními toxiny.
Součástí publikace je i seznam použitých zkratek a rejstřík.

Celkově je publikace zpracována velice kvalitně a je jí možno vytknout snad jen několik drobností. Jednou z nich je opakované používání termínu „mutagenicita“ místo správného mutagenita. To svědčí o bohužel stále častějším bezmyšlenkovitém přejímání anglických termínů včetně koncovek, přestože již několik desetiletí je používán termín mutagenita odvozený od slova mutagen (mutagen - mutagenní, mutagenita, stejně jako karcinogen - karcinogenní, karcinogenita či alergen - alergenní, alergenita). V bohatém rejstříku nejsou uvedeny furanokumariny (jsou skryty pod kumariny). Tyto drobné nedostatky však neubírají na obsahové kvalitě publikace. Knihu je možno doporučit z hlediska obsahového i pro její kvalitní provedení jako významnou součást i ozdobu každé odborné knihovny.