SKONČILO JICH TAKHLE MÁLO?

S Janem Burianem o usměvavém tatínkovi, chlupatém kaktusu, druhém největším českém trockistovi a hlavně o komunismu a pařeništi.
Emil František Burian (1904-1959), tvůrce českého avantgardního divadla, výjimečný skladatel, explozivní osobnost, umělec, jakých v této zemi bylo pár - a komunista s velkým K. Jeho syn, písničkář, cestovatel, spíše klidný člověk. Cestu do hlubin svého otce podnikl v nedávno vydané knize EFB - Nežádoucí návraty.

Změnil se během práce na knize o otci váš vztah k němu?
Vždycky jsem ho měl rád. Teď ho mám ještě raději. A je mi ho v něčem strašně líto. Věřil v komunismus, který ho přitom hrozně deptal. Je mi líto, že se nedožil šedesátých let, kdy by se nejspíš se stranou zcela rozešel, jako mnozí jeho přátelé. Je mi líto, že umřel ve chvíli, kdy se to začalo lámat, a hlavně - že mu nebyl dán čas, aby mohl dokončit své dílo, především hudební.

Váš otec zemřel, když vám bylo šest. Jak si na něj pamatujete? Jak jste pak přijímal, že byl velkým umělcem a zároveň velkým komunistou?
Pamatuju si ho jako rozesmátého tatínka - což, jak vím z jeho zápisků, vůbec asi neodpovídá tomu, jak se tehdy cítil. Matka mě pochopitelně vychovávala k lásce a úctě k němu. V pubertě, to byl rok 1968, se mi pak ale zcela a definitivně zhroutil nějaký zbytkový vztah ke komunismu nebo spíš k režimu - k němuž jsem byl přece jen vychován. Tehdy jsem taky začal pátrat po tom, co ten otcův komunismus bylo za posedlost. A byl jsem z toho všeho tehdy spíš znechucen. Naštěstí mezi písničkáři Šafránu, kam jsem patřil, nikoho žádný E. F. Burian moc nezajímal. Tam bylo důležité, co člověk hraje, ne čí je potomek. Jinde, především na škole - a já jsem studoval žurnalistiku v dosti hnusných letech - jsem to většinou tajil. Nikdy jsem taky neviděl žádnou inscenaci divadla E. F. Buriana, nikdy jsem nechodil na žádné pietní akce, nedělal jsem žádnou stafáž. Zkrátka jsem se nechtěl nechat zneužívat.

Nežádali vás někdy na koncertech, abyste zahrál třeba Chlupatý kaktus?
Já jsem dosti jasně dával najevo, že když mě budou dramaturgové spojovat s EFB, tak prostě hrát nebudu. To mě naučil Vladimír Merta, který odmítal cokoli, v čem by musel slevit ze svých nároků. Prostě to neudělal. Ano, když se mě posluchači na koncertech ptali, jak to tedy s mým otcem bylo, tak jsem samozřejmě odpovídal. To vedlo někdy až k takovým absurditám, že jeden pořadatel na mě poslal udání, že mluvím špatně o svém otci. Já jsem ale nemluvil špatně o otci, ale o jeho komunismu.

Pro mě bylo důležité, že o EFB vyšla v druhé polovině 80. let monografie v poloilegální Jazzové sekci. To byl signál, že jeho odkaz není režimu úplně pohodlný.
Ano, to byla významná věc. Autor té knížky, Jaroslav Kladiva, člen reformního ÚV KSČ - a v roce 1968 děkan Filozofické fakulty UK, byl komunista otcova střihu, který ovšem na rozdíl od něj mohl zažít 60. léta, po nichž upadl v nemilost. Pro spoustu lidí bylo překvapení, že právě pronásledovaná Jazzová sekce vydává knihu komunisty o komunistovi, ale šlo o to, že v obou případech to byli tabuizovaní komunisté. EFB byl v té době opět nepohodlnou postavou.

Na druhé straně o EFB mohli ti, kteří se tehdy dostali k pamětem Václava Černého, číst jako o někom „opilém mocí, který ze své umělecké minulosti vyvozoval nároky na vliv v přítomnosti“.
Já těžko můžu komentovat Černého paměti, ale už mnohokrát bylo dokázáno, že nejsou nejlepším zdrojem informací. Ostatně Černý také tvrdí, že otec nebyl zapojen do odboje. Z mé knihy snad vyplývá, že otec nemohl být v odbojové organizaci, protože byl v divadle v odboji veřejně každý den. Choval se jako kamikadze a skončil v koncentráku s označením „návrat nežádoucí“.

Co se pak změnilo po roce 1989?
Doufal jsem, že se o něm bude moci mluvit normálně. První, co se ale muselo stát, bylo, že začal z ran vytékat hnis. Samozřejmě přišlo na přetřes Pařeniště, tedy hra, která je vydávána za jakési přitakání procesům, a pak taky to, že otec chodil v uniformě. Jeden textař pop-music, který seděl při Antichartě v první řadě, o něm po Listopadu statečně mluvil jako o komické plukovnické figurce a tak dále. To se ale dalo předpokládat, škoda byla, že se téměř nemluvilo o tom, co bylo důležité a kvalitní. Jak to mám s otcem já, jsem napsal v roce 1994 - to bylo 90. výročí jeho narození - v otevřeném dopise, který vyšel v tehdy ještě docela čtených Literárních novinách a který pak měl docela slušný ohlas.

Už o čtyři roky dříve vyšlo v Revolver Revue - tu tehdy taky četlo dost lidí - interview s Josefem Topolem, kde o svém základním setkání s EFB mluví on...
Je pravda, že Josefem Topolem jsem asi měl začít. Ale podobně o otci mluvil i Otomar Krejča, Karel Kraus nebo také Jan Grossmann nebo Jiří Sovák. Prostě lidé, kteří ho zažili a něco o té době věděli. Ani na DAMU se na něj nezapomnělo. Na druhé straně ještě před nedávnem vznikla inscenace, kde chodí v černém kabátě, švihá bičem, a snad dokonce i hajluje...

Ale v Arše, tedy v divadle jaksi nástupnickém, vzniklo v roce 2004 - to bylo sto let od narození - slušné představení EFB - Kladivo na divadlo.
Ano, až na to, že v té hře umírá v uniformě, tedy asi o pět let dřív, než ve skutečnosti, což znamená, že byla vynechána velmi významná kapitola jeho života a práce. To, že chodil po roce 1950 v uniformě, byla epizoda, kterou ale každý rád připomene.

Mimochodem, kde ta uniforma skončila?
Myslím, že ji otec odevzdal v roce 1955, když s ulehčením zase přešel do civilu. Já jsem ji na sobě nikdy neměl.

Vraťme se ještě k té motivaci, proč se otcem zabývat...
Kromě té skutečně osobní je to jistě i pocit, že naše společnost má tendenci vidět vše černobíle. A můj otec byl všechno jiné, jenom ne černobílá postava. Tím nechci říct, že by byl rozpolcený nebo schizofrenní. Jeho komunismus, kterému zřejmě do poslední chvíle věřil, však není možné šmahem označit za nějaký obludný, nelidský omyl. To by bylo příliš jednoduché. Já sice při čtení jeho zápisků trpěl a mnohdy s ním strašně nesouhlasil, ale nemohl jsem popřít, že v něm bylo zároveň mnoho oprávněné touhy po lepší společnosti. Já vím, že se tomu můžeme dnes smát a říkat, jak byl třeba ten Vančura hloupý nebo jak byl ten Nezval naivní. Ale opravdu? Největší umělci, kteří tu žili, byli hloupí a naivní? A proč se přitom i oni dostávali do konfliktu s komunistickou vrchností? Proč i oni nakonec umírali s pocitem, že je tu něco špatně? Co my víme, co by se třeba s Vančurou stalo, kdyby ho Němci nepopravili. Třeba by skončil na šibenici jako Kalandra. Tak třeba mohl skončit i můj otec, druhý největší „trockista“ ve státě. Zemřel o pár let později. V srpnu 1959 po banální operaci žlučníku na záhadnou infekci. Bylo mu 55 let.

Vy v té knize necháváte prostor pro úvahu, že mu na onen svět mohl někdo pomoci. To je trochu románový motiv, ne?
Proč románový? Skončilo jich takhle málo? Nebyla to sovětská metoda? Nedělají to občas doposud? Já tomu věřím. Po projevu na Pražském hradě v listopadu 1957 jim muselo být jasné, že Burian už není jejich sluha, ale nebezpečný rebel.

Soudit po padesáti letech úmysly, které skutečně je možné považovat za idealistické, je skutečně jalové. Ale z pohledu těch, kteří mezi věřící - natož prominenty - nepatřili, se lidé jako váš otec mohli jevit řekněme problematicky. Člověk z perzekvované rodiny asi nebyl zvědav na inscenace o budování socialismu, byť dobře míněné. A možná ani nebyl pak zvědav, že mnozí prohlédli.
Samozřejmě. Ale my jsme přece jen už poněkud dál. My přece po padesáti letech nemusíme vést bitvy, které se když tak měly vést tehdy. My se můžeme v klidu na tu dobu podívat a rozlišovat. A zkoumat, jestli nám náhodou něco nemohou dát i lidé, kteří k té době zdánlivě patřili. Mimochodem k stému výročí otcova narození se konala konference v Paříži a tam mi francouzští teatrologové potvrdili, jak důležitý byl otec pro evropské divadlo, jak se o jeho novátorství ví. Tam mají jiný přístup k dědictví: jména jako Aragon nebo Eluard, kteří byli také komunisty, tam prostě patří do kánonu národní kultury.

Je ale nutné dodat, že ve Francii si komunistickou diktaturu jaksi nezavedli. Tudíž jim dočasný stalinismus Aragona může připadat jako taková zajímavost.
To je pravda. Ale umělec, jako byl EFB, kromě toho, že předsedal schůzím, že byl funkcionářem ve straně, že zřejmě věřil v lepší společnost dejme tomu komunistického typu, také v té době tvořil, psal hudbu, režíroval, vedl divadla. A to způsobem, nad kterým nelze mávnout rukou.

Ale přece jen se choval, aspoň zpočátku, způsobem, který mohl mnohé zarazit. Také existují soudy, že se vrátil narušený z koncentráku. Což by vlastně nebylo divu.
Tak především, když člověk má za sebou komando smrti v koncentráku a na konci války je svědkem smrti asi osmi tisíc spoluvězňů a sám se přitom zázrakem zachrání skokem ze sedmnácti metrů do hořícího ledového moře, musíme připustit, že to s ním něco udělá. Ale rozhodně nepřipouštím, že by mu to změnilo osobnost k nepříčetnosti. Ne, Burian i po válce dobře věděl, co dělá. Jednal racionálně, iracionální začala být doba.

V jeho zápiscích i projevech se často opakuje slovo maloměšťák: on je podle něj zdrojem všech potíží, on je tím, kdo brání vítězství komunismu. Maloměšťák?
To je opravdu důležité slovo. Ale je nutné udělat si jasno v terminologii. V jeho pojetí to není obyčejný, malý člověk. Pokud vím, u divadla ho měli nejraději kulisáci a švadleny. Maloměšťáctvím myslel neschopnost myslet na druhé, sobectví, takovou tu českou schopnost přivlastnit si všechno ve svůj prospěch. Tím slovem si označil ty, kteří, když se dostali k moci, vzali mu jeho představu komunismu. Pro mě představuje slovo komunismus útlak a zničené hospodářství. Pro něj to bylo nadechnout se a svobodně tvořit. Přesně to říká A. J. Liehm: Komunismus je náboženství, strana je církev.

Takže na jedné straně funkcionáři, na druhé lidé jako EFB, lidé tvůrčí, oběti svého idealismu?
Ale ano. Skutečně vidím rozdíl mezi Vančurou, mým otcem, Halasem či Nezvalem a mezi Gottwaldem, Zápotockým, Novotným či Štrougalem nebo Mohoritou.

Ale pak je tu Burianovo Pařeniště, hra z roku 1950, která - nedá se nic dělat - působí děsivě: jako karikatura postav, které jsou v té době vedeny na popraviště, tedy Záviše Kalandry a Horákové. Je známo, že EFB se oprávněně děsil, že stejný osud čeká i jeho. Ale psát o nich hru?
Já nevím. Mě ta hra také stále děsí, ale nevím, jestli lze jednoduše říct, že je to o Kalandrovi a Horákové. Jasné je, že otec se bál, že mu předválečnou kritiku moskevských procesů Rusové jen tak neodpustí a že je na řadě; však také v roce 1949 zničil část svého hudebního díla v obavě, že mu přitíží... Ale jestli jednoduše dát mezi Pařeniště a procesy rovnítko? Mně na té hře připadá zajímavé také to, jak špatně se mu podařilo napsat postavy kladné, protože ty prostě neexistovaly. Zato ty, které měly být záporné, působí velmi věrohodně.

Však to také J. A. Pitínský ve své inscenaci před čtyřmi lety interpretoval, že to je vlastně skrytě antikomunistická hra.
Tak daleko bych já nešel. Teorie je to úžasná. Ale tak to nejspíš opravdu nebylo. Že psal tu hru pod hrozným tlakem, je myslím jasné, je tam zároveň patrný rys fanatismu přesvědčeného komunisty, který zjišťuje, že jeho ideály byly zrazeny. Rozčarování, že se jim řada lidí brání a chce žít jinak. To byla jeho tragédie: on zjistil, že největší nepřátelé jeho komunismu jsou vlastně v jeho straně. Píše si to do svých poznámek a také to zcela otevřeně říká při projevu v listopadu 1957 na Pražském hradě. Tam vlastně zavrhne téměř všechno, čemu v 50. letech sloužil, a obrací se zpátky k předválečné avantgardě. Ten projev nebyl nikde otištěn a já myslím, že ho stál život.

Co po něm máte?
Doufám, že po něm nemám tu jeho strašnou sebestřednost, to přesvědčení, že umění je nejvyšší věc, jejímž jsem apoštolem. Já jsem asi víc po mamince.