Podle autorů v průměru čtvrtina světové populace, bez ohledu na zeměpisný původ, jsou alergici. Počet těch, kteří mají pro toto onemocnění dědičné vlohy, je ještě vyšší. A tak objeví-li se na trhu takto zaměřená kniha, je to určitě vítané. Zvláště když jak osoby vedoucích autorů, tak jejich dalších 26 spoluautorů (!) dávají záruku vysoké kvality. Jistotu, že je vše sepsáno odborníky na slovo vzatými, kteří vycházejí z vlastních zkušeností a neposkytují nám jen nějaký nezažitý opis z knih druhých.

S řešením některých alergických problémů se vyrovnáváme i my, kteří stojíme spíše při okraji DDD. Musíme poskytovat bezpečná určení pravděpodobných živočišných pachatelů i rady. Podívejme se proto na některé části knihy, které se nás dotýkají.
Na prvním místě to budou části věnované roztočům (str. 56). Svého času to byl „hit“, když se kromě běžných domácích roztočů typu Acarus siro ukázalo, že ty nejhorší astmatické záchvaty působí dosud přehlížení roztoči z čeledi Pyroglyphidae. Žijí v našich lůžkovinách. Až na Hirstia domicola jsou tam všichni z této čeledi uvedeni a dobře zdůrazněn je hlavně Dermatophagoides pteronyssinus. Asi by nevadilo, kdyby u vyjmenovaných byla kratičce zdůrazněna rozdílnost jejich bionomie. Euroglyphus mainei jako roztoč venkovských stavení a chat a vázanost Hirstia domicola (kdyby byl uveden) na vlaštovky. Před časem bylo dokazováno, že nejde v podstatě o roztoče keratinnofágní, ale mycetofágní! Že se živí mikroskopickými plísněmi (Pityrosporum) žijícími na našem kožním odpadu. Proto ta velká závislost na vlhkosti místností. Právě stav rozkladu kožních šupinek hraje roli. Plísně se na nich mohou rozvíjet jen za určitého stavu. Méně přesvědčivé je obvykle tradované přenášení alergogenních roztočů z podstřešních holubích hnízd. Odtud je sice ochoten na nás přejít Dermanyssus gallinae a skutečně nás i „poštípat“ (vzácně Argas reﬂexus), ale to jde o přímou parazitaci.

Pojednání o roztočích je uvedeno pod pro nás zvláště vábným záhlavím „Alergeny interiérů, bytového a domovního prostředí“. Je tam proto psáno i o švábech (str. 58), najmě Blatella germanica, se zmínkou o Blatta orientalis, ale i o alergenech původu z Mus musculus a Rattus norvegicus (str. 60). Obecně ale hlodavci se svými především v moči obsaženými látkami mají v bytech význam svou přítomností coby domácí mazlíčci. V této kapitole je uvedeno přirozeně mnoho o dalších původcích alergií jako jsou pylová zrnka, plísně a potravinové alergeny. V souvislosti s tropomyozinem se tu znovu napřetřes dostávají roztoči a švábi (str. 73).
Úzce s předchozím souvisí část „Bytové a domovní prostředí“ (str. 89). V ní odstavce o „Nemocích z budov“, „Syndromu nemocné budovy“ a „Biologických škodlivinách“ vůbec. Zde se opět dostáváme do své oblasti, kde kromě očekávatelných roztočů je dobře zmíněn možný vliv použití pesticidů a deratizačních prostředků. To by mohlo někdy uniknout pozornosti při hledání původu alergií.

Zaslouženě patřičná pozornost je věnována „Alergenům jedu blanokřídlého hmyzu“ (str. 78) a „Alergii na jed blanokřídlého hmyzu“ (str. 305). Z klinického hlediska je tam vše potřebné (etiologie, patogeneze, epidemiologie, klinický obraz, diagnostika a léčba). Není vinou autora, že se nedozvíme, jak časté jsou u nás fatální reakce na bodnutí blanokřídlými. Recenzent se kdysi marně snažil vykutat něco z oddělení dokumentaristiky MinZdrav, které bylo pro statické přehledy přímo ustaveno. Musel se potom vracet k jedinému, hodně vzdálenému konkrétnímu údaji Kornalíkovu z roku 1967 (sic!), že ročně průměrně umírá 4,4 lidí na usmrcení živočišnými jedy. Blanokřídlí a zmije byli toho příčinou z poloviny (ČLČ, 1967, 106, s. 266). Navíc, pokud vůbec byly zachyceny, se případy registrovaly nejen ve společné skupině s uštknutím hadem, ale i s otravami po houbách, což je dnes již vytříbeno. Nevadilo by asi říci, že včelí jed vzniká až spojením výměšků dvou postranních „jedových“ žláz, a zcela hnidopišsky lze dodat, že ti neúnavně snaživí zoologičtí taxonomové již před časem povýšili bývalý podrod vos Paravespula na rod, takže ty naše běžné druhy jako např. vosa obecná jsou dnes Paravespula vulgaris atd. (tab. 22.1). Z klinického hlediska je to, samozřejmě, bezvýznamné.

Vyjadřovat se k základnímu obsahu knihy není recenzent práv, a tak pro úplnost uveďme, že kniha je rozdělena na část obecnou, s kapitolami např. o fyziologii imunitního systému a imunitních základech alergické odpovědi, genetice atopie, alergenech, diagnostice a léčbě, a na část speciální s kapitolami např. o anafylaxích, asthma bronchiale (kde jsou opět zmiňováni roztoči, kteří by ale asi zasluhovali větší zdůraznění i zde), potravinových alergiích, profesních alergiích a recenzované alergii na jed blanokřídlých. Nesrovnatelně úsporněji oproti minule recenzované knize (DDD, 2004, 13, č. 4, s. 141) je zodpovědně za jednotlivými částmi uváděna literatura. Protože je kniha určena především vysoce odborné lékařské veřejnosti, nejsou citovány knihy populární. Jejich znalost by nám ale mohla případně pomoci při navedení pacienta, návštěvníka k samostatnému poučení se. Zmiňme si zde proto pro nás pár příkladů, např. Čapková Štěpánka, Špičák Václav, Vosmík František „Atopický ekzém“ (Praha : Galén, 2004) nebo třeba Špičák Václav „Bydlení pro alergiky“ (Brno : ERA, 2003) aj.

Jak je již tradicí nakladatelství Galén a Karolinum, je kniha po knižní stránce dokonale vyvedena. Tištěna na natíraném matném papíře švédské výroby, vhodně zvoleným typem písma a s vkusnou tmavomodrou vazbou. Její vydání je nepochybným přínosem v této oblasti a knihu lze takto plně doporučit.