Blues o listí v barvách stáří 

Poezie Václava Hraběte, ale i Josefa Kainara, Ivana Diviše a Ivana Blatného ožívá na improvizovaném dvojalbu Reduta blues, na kterém se po letech znovu sešel rocker Vladimír Mišík s recitátorem Miroslavem Kováříkem. 
Václav Hrabě patří k autorům, jejichž kouzlo působí na pokračování. Mirka Kováříka uhranul ještě v šedesátých letech. S folkrockovou přímočarostí Vladimíra Mišíka se jeho poetika šťastně střetla na slavné albové „dvojce“ skupiny Etc..., tedy na rozhraní let sedmdesátých a osmdesátých. A kultovní živé elpíčko Pár tónů, které přebývají, deklarující souvztažnost těchto tří osobností, vyšlo v revolučním roce 1989 a oslovilo zase další generaci. 
Dnes se „Pár tónů“ objevuje v obchodech s deskami jen zřídka. Už proto je skvělé, že po několika letech příprav a shánění konečně spatřily světlo světa dva kompaktní disky, na nichž si můžeme – z trochu jiného úhlu, avšak v téměř stejném duchu – připomenout, jak výborně to znělo, když se sešel do literatury zamilovaný bigbíťák s nonkonformním recitátorem a udržovatelem Hrabětova odkazu. 
CD Reduta blues (z produkce nakladatelství Galén) navíc přináší i střípky poezie Ivana Diviše, a dokonce Ivana Blatného, o Kainarovi nemluvě. Ti všichni mluvili v jistém smyslu a v jistých okamžicích podobnou řečí a Mirek Kovářík je svým civilním projevem, okořeněným špetkou záměrného bláznovství, dokázal na pár večerů dostat takříkajíc „do jedné hospody“. 
Záznamy dvou vystoupení z pražské Reduty v říjnu roku 1996 zachycují přítomné ve vynikající formě, a i když je jasné, že vypjatý způsob Kováříkova podání nemusí vyhovovat každému. 

Vesmír se rozpíná, zmrzlina taje
Vymrzlá rána v suterénním bytě, kočáry antikvárních lásek, na Střeleckém ostrově listí v barvách Leonardova stáří... Právě na takové básnické obrazy se Mirek Kovářík při performanci zaměřuje, dává je do pomyslného rámu a veřejně se jimi kochá. „Ke mně texty Hraběte doputovaly až jako opis pozůstalosti,“ vyprávěl autorovi tohoto článku v rozhovoru pro Lidové noviny. „Potkával jsem se s ním už za jeho života, společně jsme studovali a poté se míjeli ve Viole, ale na žádné z těch nočních jam session, kde recitoval své verše, jsem nebyl, protože jsem tehdy bydlel v Litvínově a v půl jedenácté mi jel autobus. A když pak dělal osvětlovače, to jsem mu zase říkal, hele, já tady mám svého člověka, tak co byste tady dělal...“ 
Přesto se mu podařilo odkaz Hraběte přiblížit dalším v čele s Vladimírem Mišíkem. „Mám radost, že jsem to osudové setkání vlastně zavinil – tím, že jsme roku 1966 v Docela malém divadle vydali program k představení Stop-time, jenž byl první oficiální sbírkou básní Václava Hraběte. Tahle brožurka se pak dostala Mišíkovi do rukou, a dál už to znáte...“ Hudebník pak v rámci svého polooficiálního Čundrgrundu doplnil mozaiku o tmavomodrý odstín bluesových ohlasů z pera Langstona Hughese či Josefa Škvoreckého, jakož i o kainarovské kroužení nad místem, kde se – řečeno s Jiřím Suchým Mississippi do Vltavy vlévá. 
2CD Reduta blues vzniklo už dávno potom, co se tyto chutě a barvy dokonale promísily a splynuly v jeden silný, dodnes inspirativní proud. Poslouchat ho tudíž může být docela riskantní – zvlášť pokud nemůžete ani na chvíli opustit realitu a nedejbože začít relativizovat zaběhnutý řád věcí. „Sám sebe sprav, sám sebe znič a změň,“ zní marné zaklínadlo Ivana Diviše v závěsu za jeho nešťastným výkřikem: „Takhle sprosté to přece všechno být nemůže!“ 
Reduta blues nabízí mnoho: od bravurního muzikantského cítění ve Škvoreckého blues Láska je jako peníze (srovnejme s Andrštovou úpravou z filmu Tankový prapor) přes různé formy básnických poct městu (a nemusí jít nutně o Prahu) až po momenty těžké skepse (viz Kainarova rada „dobrý je klobouk v krámě koupený, lepší ukradený, nejlepší klobouk je po utopeném“). Najdeme zde zápasy momentů „tady a teď“ s věčností (Mertovo „vesmír se rozpíná, zmrzlina taje“), dekadentní skočnou (Jam session s Františkem Gellnerem) i surreálnou krásu a ošklivost novodobého démona Terrestris z Blatného sbírky Hledání přítomného času. Taková alba člověka rozruší, ale zaplať pánbůh za to. 

Michal Bystrov 
Lidové noviny, 24. 6. 2013, s. 8