Mirek Kovařík, Vladimír Mišík & ČDG
Reduta blues

Dvojdiskový záznam společného dvojkoncertu, tedy spíše písní a recitace (občas podbarvené hudbou), byl sice pořízen v roce 1996, ale jako vzpominka na mnohem starší časy, zhruba první polovinu sedmdesátých let, kdy se malý sálek v podzemí na Národní třídě stával útočištěm, takovým "pelíškem". Jeho "obyvateli" byli především státostranou neoblíbení, ale pořád ještě trpěni muzikanti, kteři se zde uchylovali pod křídla jazzmanů či v tomto případě dokonce přeslavného recitátora už zkraje šedesátých let, Miroslava Kováříka. Vždyť právě on uvedl do českého povědomí Václava Hraběte, Josefa Kainara z jeho "existenciálních" básnivých let a předevšim americké beatniky s Ginsbergem v čele. Je zřejmé, že právě tohle alespoň zčásti ovlivnilo Mišíkovu tvorbu těch časů, kdy – bez elektrické kapely – objížděl republiku s měnícím se sdružením Čundrgrunt. Kovářík tu vedle Hraběte a Kainara recituje také třeba Josefa Škvoreckého (LÁSKA JE JAKO PENÍZE), Ivana Diviše (MOJE OČI MUSELY VIDĚT) či Ivana Blatného (TERRESTRIS). Verše občas podmalovává kapela v čele s citlivým kytaristou Pavlem Skálou či violoncellistou Olinem Nejezchlebou. No a pak spustí Mišík hlasem "mladého býka" písně, které v časech ČDG tvořily páteř jeho pořadů: SOCHY, KRÁLOVSKÝ VEČER, vynikající verzi JAM SESSION 5 FRANTIŠKEM GELLNEREM, SLADKÉ JE ŽÍT a pochopitelně STŘÍHALI DOHOLA MALÉHO CHLAPEČKA. Výjimečné dvojCD, taková dramaturgicky skvěle vypravená hudebně-poetická koláž, není žádným nostalgickým vzpomínáním, spíš smutným dokladem časů, kdy hudba měla sílu, jež "třásla branami Jericha".

Vojtěch Lindaur
Xantypa, 2013, roč. 19, č. 6, s. 109