„Pavlína Braunová byla bezprostřední živel“

Se zvukařem Janem Friedlem o desce Bílé místo, která připomíná zpěvačku Minnesengrů. Ta je od 6. srpna 1988 nezvěstná. Bylo jí 23 let 
Vyšší Brod – Ten magnetofonový pás ležel dlouhé roky ve žluté skříňce, tak metr od mixážního pultu ve vyšebrodském studiu AV servis. Střežil ho tam zvukař Jan Friedl. Až koncem loňského roku, po 25 letech od jara 1988, kdy nahrávky vznikly, se z nich také díky písničkářovi Jiřímu Smržovi podařilo sestavit album Bílé místo. Připomíná přímočarý alt Pavlíny Braunové, nezvěstné zpěvačky skupiny Minnesengři. „Co se desky týče, dopadlo to dobře. Ještě by se mi líbilo, kdyby to dobře dopadlo s Pavlínou,“ říká osmapadesátiletý Jan Friedl. 

Jakou první stopu na Pavlínu Braunovou máte v paměti? 
Pavlína přišla z Plzně, kde studovala vysokou školu pedagogickou, hudební obor. Tam hrála se skupinou CHBQ bratří Chvalů, pak přišla do Budějovic, přes bluegrass ji přetáhl do Sem Tamu Vojta Zícha. To bylo asi rok 1987. 

Pamatujete si, kdy jste ji slyšel poprvé zpívat? 
A víte, že si to neuvědomuji? Začal jsem si to vše uvědomovat až s Minnesengry – u Sem Tamu byla vždy Pavlína Jíšová a já mám pořád v uších její písničky. 

V přebalu alba píše Vlasta Redl, že mu Pavlína Braunová zapadala do jihočeského modelu zpěvaček, které se všechny podobají Jíšové. V čem byla podle vás výjimečná? 
Věděla, co chce. Měla jasnou představu o tom, jak to má znít, vypadat a jak to chce zazpívat. Spousta zpěvaček zazpívá písničku tak, jak může, ona je zpívala tak, jak chtěla. Dávala jim výraz a neřešila technické věci: intonaci, rytmus, hlasový rozsah – tím vším byla obdařena. Do písniček dávala to, co potřebovala, proto se její hlas víc hodil k Minnesengrům. Jirka Smrž napsal spoustu písniček přímo pro ni. Ona jim rozuměla a věděla, jak je zazpívat. 

Jak její hlas působil na vás? 
Já jsem to řešil spíš technicky a z tohoto pohledu jsem s ní neměl problém. Uměla to. Mně bylo 28 let, řešil jsem tyto věci, třeba Lence Jakschové jsem říkal: když budeš zpívat nahlas, jdi dál od mikrofonu... Jednou zpívaly Pavlína a Lenka vedle sebe, a když Lenka zpívala nahlas, Pavlína ji vzala zezadu za vlasy a dávala ji dál od mikrofonu. Lenka to nevydýchala, rozbrečela se a utekla (úsměv). Pavlína byla strašně bezprostřední: když dozpívala sloku a bylo sólo, seskočila z pódia a šla si sednout mezi lidi. V té době to bylo něco, co nikdo nezažil! Sedla si, poslouchala, Vojta zabrnkal sólo, tak šla zpívat další sloku. Nebo si tam sedla na zem. Byla natolik bezprostřední. Nikdy neřešila oblečení, těmto věcem nepřikládala žádnou důležitost. 

Jaká její další vlastnost se vám vybavuje? 
Některé ženy si o ní myslely, že je pěkná mrcha a že mužům rozvrací manželství. Byla trošku mrcha. Když zmizela, pořád se řešilo, jestli ji někdo unesl na Západ, ale proč by někam do Iránu unášeli černovlasou holku, když tam jiné nejsou? Když začala válka na Blízkém východě, tak jsme si říkali, že se Pavlína našla – rozpoutala válku (úsměv). Byla prostě tak strašný živel, že v žádné kapele nenechala kámen na kameni. Ale to bylo tím, že byla výborný muzikant, měla nad všemi navrch. Přesně věděla, co chce, nástroj zvládala... Od Ladislava Faktora koupila klávesy (Rolland JX8P, první klávesy Ladislava Faktora, jež si koupil za podíl na chalupě, která zmizela pod Hněvkovickou přehradou – pozn.red.), odstěhovala se k Vlastovi Redlovi a udělali spolu desku Na výletě. Hrála úžasně. 

Pamatujete si ten 6. srpen 1988, kdy na sraz s Minnesengry do Českých Budějovic už ze Strakonic nedojela? Bylo jí 23 let... 
Minnesengři měli hrát v autokempu v Černé v Pošumaví. Víte, že ani nevím, jestli se koncert odehrál bez ní, nebo se zrušil? Ale vím, že ten samý den, kdy se ztratila Pavlína, se Vojtovi narodila dcera Markéta. První dva dny jsme si říkali: no jo, to je nový kousek Braunové, zase něco vyvedla, objeví se na druhém konci republiky a zavolá. Ale neobjevovala se, na další hraní také nepřijela. Já ji viděl naposled asi dva dny předtím se Sem Tamem v letním kině na Lipně. Byla strašně zvláštní člověk. Taky chvíli kamarádila s Pavlínou Jíšovou, natočily spolu vokály na anglicky zpívanou desku Poutníků Wayfaring Stranger, když s nimi hostoval Tony Trischka. 

Kdy jste se začali bát? 
Byla hlavně jiná doba, neexistovalo, že by jen tak odjela do Paříže a zase se vrátila. Byli jsme obehnáni ostnatým drátem, nikdo nic nesměl, ani pomyslet. Mohla ujet maximálně někam v rámci republiky, třeba s jiným muzikantem. Babička jí tenkrát toho dne dala peníze na autobus, aby dojela do Budějovic, tam že sedne s klukama do auta a pojede do Černé v Pošumaví. Ale do Budějovic už nepřijela, tak kluci odjeli s tím, že Braunová přijede odjinud, že se odněkud vyloupne. Nevyloupla. Zřejmě šla na stopa, ale to je taky jenom hypotéza, že chtěla ušetřit peníze od babičky. Nevím, jestli ji na stopu vůbec někdo viděl. Možná, že ji někdo praštil... Ale ona nebyla z cukru, žádná pápěrka – ta se začala prát dřív, než začala mluvit (úsměv). Byla vznětlivá, žádná puťka, to si neumíte představit, co byla za živel. 

Jak vznikly v květnu 1988 nahrávky, z nichž jste s Jiřím Smržem sestavili album Bílé místo? 
Dělal jsem kdysi u Elektroservisu a v Loučovicích měla firma rekreační středisko. To byl dům, kde jsem měl dílnu, v ní jsem spravoval televize, a potom tři pokoje, kuchyň. Na týden jsem si ho půjčil, že přijedou Minnesengři, udělají si soustředění a budou zkoušet. Řekli mi: budeš všechno nahrávat, my si poslechneme, co bylo blbě, a buď se to smaže, nebo ne. Měl jsem dvoustopého Grundiga, na kterého jsem nahrával Porty a další festivaly. Od jedné písničky jsem měl třeba pět verzí. Vojta Zícha si je vzal domů a vybral ty, které považoval za dobré, kdyby je někdo někam chtěl. Měl jsem to všechno na pásu. 

V jaké náladě se zkoušelo? Atmosféra písničky Mstím se ti láskou je hodně odlehčená. 
To je Vojtova písnička, verzí bylo několik a tahle byla záměrně srandovní. Pořád tam řval a rušil kohout, já co chvíli říkal: „Zase do toho zakokrhal, do pr..., ještě nemůžeme. Až zařve, tak začněte.“ Proto tam Pavlína říká: „Zakokrhej, blbečku!“ 

Co bylo s nahrávkou dál? 
Já tehdy neměl studio ani ambice hudebního režiséra. Byl jsem obyčejný zvukař od Minnesengrů. Pořád jsem to měl tady na páskách. Mezitím se odvezly do studia k Petrovi Beneschovi, on si z toho stáhl nějaké věci, o nichž Vojta řekl, že by se daly použít, a přitočil něco z klubu Petynka, na desce je to písnička Krajino, krajino. Ještě mi v té době fungoval magneťák, tak jsem to přetočil do počítače, to byl tak rok 1994, 1995. 

Kdy vznikla myšlenka, že by z toho mohla být deska? 
My jsme to dělali proto, aby se zachovaly písničky s Pavlínou, ne proto, že bude deska. A že se pak uvidí, co se stane, jestli se to vydá. Minnesengři pak neexistovali a vydávat CD kapely, která zanikla, je z ekonomických důvodů nesmysl, to si nikdo nekoupí. 

Ale desky Minnesengrů vycházely i poté, co se rozpadli. 
Jenomže práva na užívání jména Minnesengři prodal Anděl (Pavel Pokorný – pozn.red.) Zdeňkovi Kovaříkovi z Venkow records, takže název Minnesengři nemohl nikdo použít. Anděl se k tomu pořád neměl, aby to s Kovaříkem vyřešil, a sám Kovařík zájem neměl, chtěl to jen přidat k nějakému výběru, a to zase nechtěl Jirka Smrž. Nakonec se přitočily nějaké nástroje, protože tam bylo zpěvu oproti nástrojům nadstandardně, takže bylo možné vzít kytary nebo banjo, něco, co tiká, má výšky a přitočit, aby to bylo bohatší. Když se teď dělala poslední deska Jiřího Smrže, domluvil se, že mu ji vydá Lubomír Houdek s nakladatelstvím Galén. Přijel sem a my jsme mu říkali, že když Jirkovi desku vydá, dáme mu nahrávky Pavlíny Braunové zadarmo. 

Do té doby nebyla snaha nahrávky vydat? 
Ne. Dal jsem to tenkrát Jirkovi Černému a Tomášovi Hrubému (hudební kritici – pozn. red.), lidem, o kterých si myslím, že to ocení. Pak těm, kteří měli k Pavlíně srdeční vztah. Ale třeba Vlasta Redl si to vůbec nechtěl připomínat... 

Která z písní k vám po letech silně promlouvá? 
Když Pavlína nebyla, hledala se zpěvačka. Shodou okolností jsme na jaře 1989 jeli do Ruska. Jihočeská delegace: Alšova galerie, Budvarka, Minnesengři... Celý vlak kultury odjel směr Gomelská oblast, tam nás dali do obrovského hotelu a každý den nás někam vozili. Minnesengry vždy do nějakého města, Anděla postavili do čela průvodu, šlo se na hřbitov, tam se položily věnce ke hrobu neznámého nebo známého vojína a pak koncert. S námi jela jako zpěvačka Lenka Jakschová, která tou dobou studovala ruštinu na pedagogické fakultě a uměla dobře rusky. Dostali jsme se do oblasti postižené Černobylem, kde děti v první řadě spaly, a oni nám říkali: nespí, omdlévají... Běhali tam psi bez srsti, lidé se nesměli navštěvovat... Všude měli síň tradic, jejíž součástí byla mapa přes půl stěny, kde byla jejich vesnice, Černobyl, hranice a vyšrafované pásmo radiace. Tu konkrétní vesnici vždy obešlo. A takový obrázek měli v každé vesnici! Říkali: my měli štěstí. To je ta goebbelsovská propaganda: Nezapřít, přiznat, ale. Nicméně pozůstatky výbuchu byly na lidech znát. A abych se vrátil k písničkám: Otevři deštník nad mým srdcem. Dejte si ten text do jejich prostředí: co včera ještě bylo deštěm / to dneska jmenuje se pláč. Když ho Lenka začala zpívat, 500 lidí se rozbrečelo. Věděli, že jsou ozářeni. Lenka to tehdy neustála a utekla z pódia. 

Která píseň byla pro Pavlínu Braunovou erbovní? 
Ještě ne, Něco je ve vzduchu, Skála, Nevěra, Tvůj hlas je krásná věc. Ty písničky byly strašně nadčasové a moc mě mrzí, že se jich nějaká kapela neujme, protože to byl bigbít jako blázen! 

Sdílíte přesvědčení Jiřího Smrže, že s Pavlínou Braunovou odešla z Minnesengrů jiskra? 
Ano. Třeba s Lenkou Halamovou se to lámalo do lidovky, ale kluci to tak necítili. Lidovka už u Minnesengrů jednou byla a ani Anděl neměl potřebu je znovu do lidovek dostat. To byla sestava, kde hrál každý sólo. Velké individuality. 

Když teď deska vyšla, jaký z ní máte dojem? 
Velmi příjemný pocit a myslím si, že se udělala dobrá věc, že to dobře dopadlo – co se desky týče. Ještě by se mi líbilo, kdyby to dobře dopadlo s Pavlínou. 

Jak jste si pro sebe uzavřel její osud? 
Já jsem si ho nijak neuzavřel a podle mého názoru nikdo z nás. Když budete mít dceru a ztratí se vám, tak dokud neuvidíte, že někde leží mrtvá, máte pořád naději. Děly se hrozné věci. Přijeli jsme třeba s Nezmary do Sokolova, tam přišla její maminka a začala na nás křičet, že jsme zavlekli její dceru do Budějovic... Žila tehdy s tím, že dceru někdo odtáhl do Ameriky, tam že měla dopravní nehodu, poranila si hlavu a přišla o paměť... Takové hrozné konstrukce si rodiče samozřejmě vymyslí jenom proto, aby si ospravedlnili naději, že jejich dítě žije. Nikdo neví, co s Pavlínou je. 

Vy doufáte... 
Já si myslím, že jednoho krásného dne přijde, zase někomu vrazí sluchátka na uši a řekne: to čumíš, viď? 

Václav Koblenc   
Českobudějovický deník, 3. ledna 2014, s. 7