Dávno je jasné, že náš národ dostává jen to, co si zaslouží. Proč? Protože mu stačí málo. A to málo si svobodně vybral, na nevědomost nemá nárok. Vše podstatné už přece bylo řečeno. Tak třeba Jiří Černý: „Kýč předstírá hloubku, závažnost; veze se přitom ve zlatém kočáře osvědčené hudební formy, kterou vycpe mizerným obsahem.“ Nebo Ladislav Kantor: „Textařství není služka, co náhradním Beethovenům píše krátké a dlouhé slabiky na morseovku melodií jejich úžasných harmonických objevů.“ A ještě lépe Jiří Aplt: „Vycházíme z předpokladu, že zpěvák by měl mít hlas. Co však do interpreta, který tvoří tóny s lehkostí přímo ikarskou a přitom neví, o čem zpívá? Zpěvák a samozřejmě i zpěvačka musejí při zpívání taky myslet a hlavně cítit smysl a obsah textu...“ A jakou roli má mít kritik? Ještě jednou Jiří Černý: „Ctí každého publicisty by mělo být, aby se postavil proti lacinosti, líbivosti a měšťáckému vkusu bez ohledu na jakkoli vysokou popularitu toho, kdo tyto nectnosti má, a bez ohledu na to, kolik si udělá nepřátel mezi čtenáři a hudebníky.“

Michal Bystrov není klasický autor sloupků. Když nemá nápad, nedonutí se napsat ani řádku. Přesto se mu za posledních deset let podařilo v novinách a časopisech porůznu uveřejnit nezanedbatelné množství těchto krátkých textů svislého charakteru. Z nich potom vybral přesně stovku a vzniklou knížku vám předkládá. V naději, že vás upoutají jeho drobné postřehy ze světa kultury a ponejvíce hudby. Že se s ním vydáte do historie a projdete inspirativními krajinami. Mělo by to mít švih a šmrnc. Nic jiného tenhle nepravidelný sloupkař nechce a víc by si ani nemohl přát.