V moderní medicíně označuje pojem hydrocefalus zpravidla zvýšení objemu mozkomíšního moku v dilatovaném komorovém systému. Toto závažné onemocnění je známo již od pradávna. Diagnóza a léčba hydrocefalu však zůstává obtížnou i pro současnou medicínu.
Pohled do historie je zajímavým úvodem publikace. Následuje definice onemocnění a přehledné anatomicko-fyziologické poznámky, které jsou velice potřebné pro zopakování a anatomickou orientaci.

Klasifikace hydrocefalu a příčiny vzniku jeho jednotlivých typů (obstrukční či komunikující hydrocefalus, zevní hydrocefalus i některé specifické typy) ukazují nejen obtížnost samotné klasifikace, ale také značnou náročnost při třídění těchto chorobných stavů.
Při uvádění klinických příznaků hydrocefalu autor upozorňuje na různorodost klinických obrazů (i při některých společných rysech). Poukazuje rovněž na široké věkové rozmezí pacientů, kdy může hydrocefalus vzniknout - od novorozeneckého věku až do pozdního stáří.

V kapitole o diagnostických možnostech zobrazovacích metod je původně perspektivní metoda izotopové cisternografie v současnosti již pokládána za velmi nespolehlivou. Pro diagnostiku hydrocefalu a pro sledování vývoje onemocnění je nenahraditelnou metodou zobrazovací ultrazvuk. Výpočetní tomografie (CT) umožňuje posoudit proporcionalitu rozšíření komorového systému, zúžení sulků a cisteren. Pro přesnější posouzení anatomických poměrů v zadní jámě lební je výtěžnější vyšetření magnetickou rezonancí (MRI), metoda, která je přínosem i při posouzení cirkulace mozkomíšního moku a také pro diagnostiku normotenzního hydrocefalu. V přehledu jsou dále uvedeny základní typy operačních výkonů.

V následujících kapitolách je věnována pozornost jednotlivým typům postižení, jejich incidenci, příčinám, klinickým příznakům a možnostem terapie i komplikacím (hydrocefalus novorozenců, posthemorhagický hydrocefalus nezralých novorozenců). Důležitá je prenatální diagnostika a screeningové metody - vyšetření hladin α-fetoproteinu v mateřském séru i zobrazovací metody pro zpřesnění diagnostiky případných vrozených vad. (Výsledky fetální chirurgie hydrocefalu však nejsou dosud příliš přesvědčivé.)

Normotenzní hydrocefalus je onemocnění dospělých, příčiny vzniku nejsou zcela jasné, diagnóza je obtížná. Velkým přínosem pro upřesnění diagnostiky jsou zobrazovací metody. Autor představuje operační léčení, léčebné výsledky a komplikace. (Kazuistika v závěru kapitoly ilustruje obtížnost terapie.)

Diagnostika a léčení některých specifických typů hydrocefalu je velice zajímavou částí předkládané publikace.
Následné kapitoly se podrobně věnují chirurgické léčbě hydrocefalu - otevřené operační technice a endoskopickým metodám. Nechybí popis základních vlastností dostupných ventilů (dnes je k dispozici více než 200 druhů ventilů různých konstrukcí a vlastností). Např. zavedení ventilů, u kterých je možno neinvazivním způsobem měnit jejich otevírací tlak, přineslo do péče o nemocné s hydrocefalem určitý kvalitativní posun.

Hydrocefalus stále zůstává velkým problémem neurochirurgů, jak vyplývá i z kapitoly, v níž jsou detailně uvedeny komplikace drenážních operací, včetně komplikací zánětlivých.
Obecné zásady péče o nemocné po operaci hydrocefalu a kvalita života nemocných s hydrocefalem jsou obsahem závěrečných kapitol.
Samozřejmou součástí publikace je bohatý seznam odborné literatury a rejstřík. Vynikající fotodokumentace pak názorně ilustruje velice čtivý text.

Doc. MUDr. Miroslav Kala, CSc., z Neurologické kliniky LF a FN UP v Olomouci předkládá odborné veřejnosti svou monografii především, jak sám upozorňuje, »s cílem vytvořit co nejobjektivnější a nejvšestrannější příručku nejen pro neurochirurgy, ale také pro lékaře jiných oborů, kteří by studiem nesourodého písemnictví ztratili mnoho drahocenného času«. Lze jen konstatovat, že se autorovi tento záměr opravdu zdařil.