Předmluva
Rozhlížeje se kolem sebe vidím, že jsem vlastně šťastný člověk: mám v dohledu pozoruhodně velký počet kolegů a přátel, žen i mužů, kteří mi imponují. Imponují mi svou odbornou zdatností, svým badatelstvím a svým učitelováním, které provozují s chutí. A rádi. Mám na mysli kolegy z rozmanitých oblastí, od matematiků přes přírodovědce a lékaře až po humanisty různého zaměření. U nás doma, v ostatní Evropě i v zámoří. A velice mi imponují i ti, kteří nejsou badateli, spojili však svůj život se službou badatelství, lidé, bez nichž by byl náš život mnohem, mnohem těžší a mnohem méně produktivní.
Existuje malá, docela malá skupina těch, kteří budí respekt mimořádný. Kromě všeho, co bylo uvedeno výše, se její členové vyznačují ohromnou badatelskou aktivitou jak z hlediska intelektuálního, tak z hlediska závažnosti a rozsahu díla, jež je s nimi spjato. Někteří jdou po stezce vedoucí k Nobelově ceně.
Jedním ze společných jmenovatelů členů obou skupin je, v širokém slova smyslu, zájem o umění - o literaturu, hudbu a umění výtvarné. Pro správné vnímání a vidění světa je žádoucí dosáhnout harmonie. Tím mám na mysli náležité zvládnutí vlastní profese a - podle založení - přimísení dalších disciplín, znalostí a obratností nejen ve prospěch zmíněného vnímání světa, ale též (a možná především) pro získání způsobilosti učinit život bližních lepším.
Nepochybuji o tom, že v širokém spektru profesí a disciplín má lékařství postavení jedinečné, postavení, jež neshledáme u žádného jiného oboru. V čem to vězí? Dvě okolnosti, domnívám se, jsou rozhodující. Za prvé, lékařství je věru - matematicky řečeno - lineární kombinací velice mnoha disciplín z oblasti matematiky, přírodních věd, techniky v širokém slova smyslu a mnoha složek humanitní oblasti, o vlastních lékařských disciplínách ani nemluvě. Řádné zvládnutí toho všeho klade na příštího lékaře velké požadavky; má za to, je-li opravdu dobrý, v lidské společnosti kromobyčejné postavení. Toto privilegium má i stinnou stranu: každé selhání lékaře je posuzováno přísněji než obdobné selhání ostatních. A za druhé, většina z nás se několikrát za život obrací na lékaře s více či méně naléhavou potřebou pomoci.
A teď jsem konečně u toho. Jsem rád, že mohu napsat pár slov o autorovi Krásných setkání, jejichž vznik jsem si - tak jako mnoho jiných - po léta přál. Rád jsem proto, že mezi mými kolegy, jejichž dílo obdivuji, má on postavení dočista speciální. On totiž, v duchu úvodního třídění, představuje skupinu třetí a má ji sám pro sebe. Jako lékař založil u nás obor dětské onkologie (nedlouho poté, co se ve světě začala rozvíjet pediatricko-onkologická péče), desetiletí bádal v oblasti klinické onkologie a v oborech příbuzných, desetiletí přednášel pro studenty i pro kolegy (přednášel horlivě a srozumitelně velice krásnou češtinou) a nikdy nebyl neochotný či lenivý sloužit fakultě a univerzitě v různých akademických funkcích: dvacet let byl přednostou kliniky dětské onkologie, tři roky by prorektorem Univerzity Karlovy a dosud je - celkem už třináct let - děkanem 2. lékařské fakulty této univerzity. Patří mezi zakládající členy Učené společnosti ČR a čtyři roky byl jejím pracovitým předsedou. Toto vše dělal a dělá s nevšedním nasazením, s poctivostí a rád. Není to rozesmátý člověk, je však člověkem, na jehož tváři je často vidět jemný úsměv či jeho náznak, laskavý náznak. Je zcela spolehlivý a není vůbec lhostejný. Je nevšedním řečníkem a to z něho činí, spolu s jeho rozsáhlými znalostmi, bytost předurčenou k projevům vůbec a k projevům slavnostním zvláště; tento bod však musím uvést poněkud šířeji.
Lidé s určitými znalostmi, kteří jsou navíc dobrými řečníky, dokáží zpravidla pěkně obohatit rozmanitá setkání - od oslav výročí osobností či institucí až třeba po zahájení výstavy. Stačí jim jeden či dva večery a podklad řeči či laudatia bývá hotov. Ne však u Josefa Kouteckého. Jeho poznámky, řeči, projevy a přednášky jsou zpravidla pro posluchače nevšedním zážitkem nejen proto, že je skvělým řečníkem. Důvod úspěchu a odezvy je prostý: přípravě věnuje nevšední pozornost a velké úsilí. V jeho projevech není vycpávek, informace jsou vždy podloženy. Vždy jde vpravdě o literární útvar. Každý z příspěvků je založen na řádce či řadě večerů naplněných prací; ta jeho objektivita není spjata pouze se znalostmi autora, uloženými v jeho paměti, ale i s vynikající knihovnou jeho domova. Rozpravy se ženou Jitkou, sklenka piva (mrzí mě, že trošku neholduje vínu, avšak tato jeho nemalá chyba jej dozajista jen zlidšťuje), viržinko (donedávna), a tu a tam pár kapek whisky představují jak katalyzátory jeho věčné večerní práce, tak i přídatné zdroje inspirace.
Josef Koutecký je nejen znalcem umění, ale i jeho horlivým organizátorem: je předsedou Nadace Národní galerie, členem Rady Národního divadla, členem Nadace Hollar, iniciátorem a producentem báječných Karolinských koncertů a byl členem správní rady Akademie výtvarných umění. To všechno už po řadu let.
Co říci závěrem? Otevíráte Vernisáže, první ze svazků slavnostních řečí a projevů aristokrata ducha a filosofa lidského bytí. Nechť čtenáře potěší, poučí a povznese.
prof. Ing. Rudolf Zahradník, DrSc.
čestný předseda Akademie věd České republiky