Skupinová psychoterapie poskytuje možnost nácviku účelného jednání a osvojení chybějících sociálních dovedností pomocí psychologických prostředků. K těmto prostředkům patří především vztahy mezi členy skupiny a vztahy mezi skupinou a terapeutem.

V první části - spíše teoretické - označené Základy vysvětluje autor principy, metody a účinné postupy práce se skupinou vycházející z jeho rozsáhlých osobních zkušeností. Porovnává je s odbornými údaji a zkušenostmi zahraničních pracovišť. (Cíle a struktura skupiny, její normy, vývoj, stadia vývoje skupin a jejich ovlivňování, indikace k zařazení do skupinové terapie, včleňování nových pacientů, zásady práce skupiny). Role terapeuta a způsob vedení skupiny může být odlišná (úloha aktivního vůdce, role analytika, moderátora), skupinu také mohou vést dva nebo více terapeutů. Sezení skupin však může být i bez terapeuta. V této situaci pacienti dostávají příležitost ke spontánní vzájemné podpoře. Někdy se dokonce pacienti cítí takto volněji, jiní tato sezení neuznávají. Významnou pomocí při skupinové psychoterapii může být i videozáznam. V průběhu jednotlivých sezení lze použít mnoho dalších pomocných technik (diskuse, přehrávání situací ze života skupiny). Ve skupině může být zaměřena orientace na jedince, na jednotlivá témata nebo na interakci. Jednotlivé orientace se vzájemně nevylučují a lze je spojit. S postupujícím poznáním nevhodnosti dosavadních způsobů chování nastupuje zkoušení nových způsobů. V upevňování nových reakcí má velký význam podpora ostatních členů skupiny.

V druhé části nazvané Zkušenosti autor zobrazuje na osudech několika vybraných skupin vlastní dlouholeté zkušenosti, které získal on a jeho spolupracovníci na psychoterapeutickém oddělení pro neurózy v Psychiatrické léčebně v Kroměříži. Kroměřížské psychoterapeutické oddělení pro léčbu neuróz, které založil autor se spolupracovníky, zahájilo svou činnost již roku 1971. Používá psychoterapeutickou metodu, při níž využívá modelové situace malé společenské skupiny k projekci a korekci maladaptivních stereotypů. Indikovaní k léčbě byli pacienti s úzkostnou a fobickou poruchou, depresivní neurotickou poruchou a pacienti neurasteničtí. Menší naději na vyléčení měli pacienti s poruchami osobnosti. Autor v tomto oddílu předkládá příběhy několika skupin z jejich terapeutického procesu tak, aby se vzájemně doplňovaly. Používá autentickou nestylizovanou odbornou dokumentaci, pohledy některých členů skupin, ukázek z jejich životopisů i průběhu léčení. Závěrečná kapitola je věnována jistotám a úskalím psychoterapie v psychiatrii. Součástí předkládané monografie je i rozsáhlý seznam odborné literatury a slovní rejstřík.

Třetí, doplněné vydání publikace je samo o sobě dokladem zájmu odborníků o psychoterapeutické postupy. Rozsáhlé zkušenosti autora výborně doplňují teoretickou část a oživují ji. Uvedené poznatky budou velkým přínosem pro klinickou i terénní praxi.