Před více než dvaceti lety, kdy jsem krátce pracovala na psychoterapeutickém oddělení kroměřížské psychiatrické léčebny, bylo pro mě první vydání Kratochvílovy »Skupinové psychoterapie neuros« z roku 1978 téměř biblí, v níž jsem nacházela odpovědi na své nesčetné otázky a pochybnosti. Recenzovaná publikace se od tohoto průkopnického díla liší především tím, že v dílu B shrnuje třicet let zkušeností kroměřížského terapeutického týmu. Předposlední kapitola je věnována kroměřížským výzkumům skupinové psychoterapie, které byly prezentovány v diplomových a doktorských pracích nebo jako články v odborných časopisech. Bez autorovy systematičnosti a pečlivosti by nejspíš upadly v zapomnění.

Stěžejní úvodní část knihy nazvaná »Základy« se od zmiňované »Skupinové psychoterapie neuros« příliš neliší, což není výtka. Autor systematicky postupuje od vymezení skupinové dynamiky přes zásady organizace terapeutické skupiny, roli terapeuta a způsob vedení skupiny, až po průběh skupinového sezení. Znovu jsem si s chutí přečetla skvěle napsané kapitoly o druzích výroků ve skupinové diskusi a o účinných faktorech skupinové psychoterapie, doplněné odkazy na novou literaturu. Teoretické úvahy a srovnání různých hledisek se prolínají s pečlivě vybranými ukázkami výroků pacientů i terapeutů a s plastickým popisem různých skupinových situací i technik.

Některé příklady pocházejí ze 70. a 80. let, což mě podnítilo k úvahám o dobových proměnách toho, co je pokládáno za zdravé a adaptivní. Např. mladé ženy nespokojené v manželství - často s podílem partnera na domácích pracích - terapeutický tým obvykle vedl k tomu, aby buď své požadavky snížily, nebo se naučily s mužem obratně manipulovat (být krkem, který hlavou rodiny kroutí). Jako anachronismus se mi jeví také rodičovský model spolupráce koterapeutů navržený Janem Kožnarem v roce 1986, podle kterého by měl terapeut-muž být rozhodujícím vedoucím ve dvojici s hlavní zodpovědností za průběh terapie a koterapeutka představovat citový, mateřský prvek, s »podřízenou, ale neméně významnou emočně podpůrnou rolí« (s. 58). Rovněž některé citované »zpětné vazby« ze strany terapeutů i pacientů se mi zdály být příliš přímočaré a dost tvrdé. Typickým příkladem jsou tzv. resumé zpracovávaná účastníky terapie na jednotlivé členy skupiny (kap. 4.2), od nichž však terapeutický tým již upustil, což svědčí o jeho pružnosti a otevřenosti vůči novým zkušenostem.

Pevně doufám, že výše uvedené výhrady potenciální čtenáře recenzované publikace neodradí. Kniha je kvintesencí letité, neobyčejně poctivé práce kroměřížských terapeutů, je svědectvím o jejich hledání, o slepých uličkách i o osvědčených cestách efektivní skupinové psychoterapie. Všem psychologům ji vřele doporučuji.