Osude, osude...
Zvláštní je běh života každého z nás. Kudy a jak se vine? Má vůbec nějaký řád?
V lidových pohádkách často vystupují sudičky, jmenovitě u kolébek královských potomků, aby jim do vínku odevzdaly dobré či špatné vlastnosti a podle toho prorokovaly příští osud novorozeňátka. Také lidová moudrost říká: „Co komu souzeno, to ho věru nemine!“. Jiná zas, že „Každý člověk je strůjcem svého štěstí“. Jak je tomu vlastně na tomto světě?
Lidová moudrost je výsledkem pozorování, zkušeností i prozření těch nejmoudřejších v průběhu věků.
A jak to vidí učenější hlavy? Nový život začíná oplozením vajíčka spermií. Nositeli dědičných vlastností jsou chromosomy, což jsou jaderné struktury složené z DNA (kyselina deoxyribonukleová) a bílkoviny. V molekulách DNA, se specifickým pořadím nukleotidů (o kterých ještě bude řeč) ve formě genů, je soustředěna informace dědičných znaků či vlastností - náš genom. Ve všech tělních buňkách nacházíme dvojité sady chromosomů v celkovém počtu čtyřiceti šesti, jen ve vajíčku a spermii je jedna sada chromosomů v celkovém počtu dvaceti tří. 
Při vývoji a zrání pohlavních buněk ve vaječnících a varlatech dochází v průběhu redukčního dělení k výměně či přeskupení anebo překřížení (crossing-over) v různých genetických úsecích mezi homologními páry jednotlivých chromosomů. Po proběhlé rekombinaci genetických úseků v chromosomech zrajících pohlavních buněk obsahují jak spermie, tak vajíčka kombinace chromosomálního materiálu, odlišného od kombinace v rodičovských buňkách. Tak místo kopií stále stejných genů se každá nová generace skládá z nové, jedinečné, rodičovské genetické směsi. Tím také každé oplozené vajíčko čeká nový úděl a přináší novou šanci pro evoluční vývoj.
Po splynutí vajíčka se spermií obsahuje oplozené vajíčko znovu svých čtyřicet šest chromosomů. V nich je zakódován celý historický vývoj předešlých generací spářených jedinců, neboli fylogeneze.
Pokud se oplozené vajíčko bude v mateřském lůně zdárně vyvíjet, podle předem zakódované zděděné předlohy, objeví se na tomto světě človíček se svým jedinečným genomem. Danou informaci je však možné různě rozehrát, tu něco rozezvučet, tu ztlumit, spustit i zablokovat působením různých vlivů, které zasahují do struktury vlastního genomu, ať již blahodárně, anebo tím, že ho poškozují. Dnes víme, že nejen známé mutageny, ale i prožitky stresové či příjemné mohou působením různých chemických látek vznikajících v mateřském lůně zpětně ovlivnit genetickou regulaci embrya, ať už v pozitivním či negativním smyslu.
Stále však je mnoho toho, co ještě nevíme. Zdaleka ne vše se odvíjí jen na molekulární úrovni. Mnohé biologické procesy vznikají na organizačním stupni, který je nad molekulárním. K těm patří i vývoj lidského embrya, vyšší abstraktní funkce lidské mysli, či mezivztahy organismů v ekosystému. Poznávání pokračuje mílovými kroky, ale stále zůstává více otázek nezodpovězeno než zodpovězeno.
Věda není v rozporu s lidovou moudrostí, naopak ji stvrzuje. Budoucí jedinec dědí svůj genom, svůj osud, hříčku různých náhod, danou mu do vínku. Co však udělá ve svém životě se svým jedinečným genetickým vybavením, které struny na svém informačním kódu rozehraje, to již závisí ve značné míře na vnějších podmínkách a na něm samotném.
Na naší životní pouti jsou mnohé osudové chvíle, kdy jsme nuceni se rozhodnout, i když nevíme, co nás čeká a co nemine. Snad právě v tom je záhada života.
Moji ortodoxní židovští rodiče si přáli, abych byla učitelkou. Mezi jiným snad i proto, abych nemusela pracovat o sobotách, ve dnech šábesu, dnech klidu. Sama jsem však již od svých patnácti či šestnácti let věděla, že budu lékařkou. Možná, že to měly na svědomí knihy, které na mne hluboce zapůsobily. Jednou z nich byla „Kniha o životě a smrti! od Axela Muntheho, druhou „Lovci mikrobů“ od Paula de Kruifa. Možná, že o mém budoucím osudu rozhodlo i seznámení s objevy nejmenších živých mikroorganismů, které poprvé viděl a popsal Anthony van Leeuwenhoek po sestrojení svého primitivního mikroskopu. To jsem však zdaleka netušila, že vědecké bádání v oboru bakteriální genetiky se na delší dobu stane mou velikou láskou, mým zadostiučiněním, ale i mým osudem.
V jaký osud věřili moji bohabojní, skromní, pracovití, dobří rodiče? V průběhu deseti let, od roku 1913 do roku 1923, v období první světové války a po ní, zplodili z lásky pět zdravých dětí, sestru a mne uprostřed války, kdy si tatínek, sloužící aktivní voják, zřejmě nakrátko vymohl návštěvu mé maminky.
Děti byly vždy požehnáním zbožné rodiny. Rodiče věřili, že Bůh (Jehova) je dobrotivý a všemohoucí, a co činí, správně činí. Věřili, že každé utrpení je spravedlivým božím trestem za lidské prohřešky. A pokud Bůh poslal ve čtyřicátých letech na tuto zemi pohromu místo tolik vytouženého a každý předvečer Pesachu očekávaného Mesiáše, byla to jeho vůle.
Nesmím myslet na to, jak tito bezbranní a již churavějící boží lidičky a s nimi i moji dva mladí a zdraví bratři a celá rozsáhlá rodina z otcovy i matčiny strany, natlačení do dobytčích vagónů, byli hnáni jako nejponíženější z ponížených do místa svého krutého osudu - koncentračního tábora smrti Osvětimi, popř. Lublinu.
Proč nezasáhl boží, ale ani lidský trest všechny ty, kteří tu strašnou válku podněcovali a s radostí se účastnili i genocidy?
Svým tak těžce zkoušeným milovaným rodičům a bratrům, ale i svým drahým dětem a vnoučatům, chci věnovat své vzpomínky na náš krásný domov a radostné dětství, které nám naši dobří rodiče vytvořili.
Ne Bůh, ale člověk je strůjcem svého štěstí. Žel, bývá i strůjcem neštěstí jiných.