Z autobiografie vystupuje podoba velikého člověka - lékaře-vědce, učitele, spisovatele a malíře. Dokladem toho, že se jedná o spisovatele v pravém slova smyslu je i samotná knížka psaná krásnou češtinou a připomínající skladbou věty nejlepší české prozaiky.
Autobiografie začíná popisem krajiny autorova dětství a Vysokého Mýta, které označuje jako „moje město“. Z kapitol o dětství a studiu na gymnáziu vystupuje obraz kulturního zázemí rodiny a rodného města, které bylo obdivuhodně bohaté. Zde si čtenář uvědomí, co tehdy i relativně malé město poskytovalo svým občanům a jak zásadním způsobem ovlivňuje období gymnaziálních studií další životní cestu a osudy mladého člověka.
Cesta mladého Otakara Poupy vede do Prahy na lékařskou fakultu a také do fyziologického ústavu, který se stává určujícím pro jeho další život vědce a pedagoga. K tomu patří setkání s profesorem Bělehrádkem (mimochodem inspirátorem vzniku této autobiografie) a dalšími významnými vědci - defilují před námi čeští fyziologové Karásek, Kruta, Laufberger. Je veden k pokusné vědecké práci a stává se obdivovatelem a znalcem díla světově proslulého fyziologa Claude Bernarda, kterého v knize široce a opakovaně cituje a vzpomíná. Plasticky popisuje uzavření vysokých škol v r. 1939 a život českých lékařů-teoretiků za války na půdě různých farmaceutických firem, které jim umožňovaly i určitý výzkum a zajišťovaly tak jakousi kontinuitu vědecké práce i za okupace.
Pak krátké vzepětí po ukončení války a únor 1948 se všemi důsledky pro Poupu nekomunistu. O padesátých a následujících letech píše s přísností a přímostí starozákonního proroka. Doporučuje četbu některých časopisů z té doby zejména Časopisu lékařů českých, ročník 1951 a 1952, abychom příliš nezapomínali. Poupa se prosazuje přes nepřízeň režimu díky vysoké úrovni své výzkumné práce. Nejprve je to na Ústavu výživy, později na Fyziologickém ústavu akademie a konečně dostává i možnost pedagogické činnosti na Fakultě dětského lékařství. Je oceněn i členstvím v ČSAV a státní cenou.
Předěl znamená rok 1968, kdy se stává jedním z hlavních spoluautorů provolání „2000 slov“ (popis vzniku tohoto provolání je velmi zajímavou historickou exkurzí). Profesor Poupa odchází do emigrace do Skandinávie, kde pokračuje ve vědecké práci střídavě v Švédsku, Dánsku a Norsku. Věnuje se tam i aktuálním otázkám kulturního života a píše o nich a dále se zabývá svojí druhou profesí - malířstvím. Řada velmi zdařilých reprodukcí jeho obrazů je významnou součástí autobiografie.
Zásluha o vznik této krásné knihy patří nakladatelství Galén a tiskárně GLOS Semily, která oslavila vytištěním knihy 100. výročí svého vzniku. Je to opět kniha svoji vazbou a tiskem přímo dokonalá. Dík patří i všem, kteří profesoru Poupovi pomáhali - zejména profesoru Ošťádalovi a dalším. Kniha je dalším významným příspěvkem k poznání historie naší české lékařské vědy - zákrut a kolísání, kterými musela zejména v padesátých letech procházet. Popisuje dobu, kterou řada z nás důvěrně zná. Pohled jiného pamětníka pomáhá řadu věcí rozšifrovat a vidět z odlišného úhlu. A v tom je rovněž přínos autobiografie profesora Poupy.