Ve výtečné grafické úpravě, s barevnými reprodukcemi autorových obrazů i černobílých koláží, vychází kniha vzpomínek Otakara Poupy, českého fyziologa, který odešel roku 1968 do exilu a žil až do své smrti v červnu 1999 ve Švédsku. Spolu s profesorem Brodem a profesorem Wichterlem byl iniciátorem a autorem provolání „2000 slov“, v němž čeští vědci a kulturní pracovníci vyjádřili své stanovisko k současné situaci a politice české vlády a komunistické strany. Český čtenář se tu - poprvé od přímo zúčastněné osoby - dozvídá, jak se situace roku 1967 a na jaře roku 1968 vyvíjela a jak manifest, jehož definitivní znění formuloval Ludvík Vaculík, vlastně vznikl. Ačkoliv tento historický dokument zastavil a vlastně otočil kolo dějinného vývoje v Československu, stačí Poupovi sedm stran na vylíčení tehdejších červnových událostí a jejich pozadí - následků. Tato autorova schopnost, správně vybrat, přesně, komprimovaně, ale i barvitě vylíčit důležité skutečnosti, a přitom vystihnout ovzduší a náladu místa a doby, je pro tyto paměti charakteristická a dodává jim na čtivosti. Poupa zde spojil své schopnosti analytického pozorovatele a experimentátora s uměleckým nadáním: bohatý živý jazyk a poutavý vypravěčský styl spolu se schopností vystihnout humornost a absurditu současné situace vyznačují celý text. Ať jde o vylíčení rodného města a Českomoravské vysočiny, nebo o safari v Africe, o ústavy na Albertově v době německé okupace, či o „Bienále disidentů“ v Benátkách, o první cestu na Západ po válce nebo o průjezd NDR po roce 1989, čtenář vidí scénu před očima a vnímá dění, jakoby je sám prožíval. Poupa vybral klíčové události a mimořádná setkání: Selye, Raab, Krogh a Szent-Györgyi - jen abychom připomněli ty, kteří prošli Prahou a pro které tolik znamenala. Ale nejen jména zvenčí; také z fyziologického ústavu, ze Salmovské ulice, z Akademie, z Krče let poválečných a z Albertova. Autorovi učitelé, spolupracovníci a žáci.
Kniha je dobře zarámována úvodem prof. Ošťádala a stručným přehledem autorova učitelského a vědeckého díla. Vlastní text Poupův začíná vzpomínkou na setkání s profesorem Bělehrádkem v Londýně roku 1976, kdy mu bývalý učitel řekl, že své paměti zakončí rokem 1948, a on že by měl pokračovat. Poupa toto přání splnil a připsal mu svou knihu. A pak je tu další jméno, často opakované: Claude Bernard, zakladatel experimentální fyziologie, jehož slova jsou citována těsně před závěrem knihy ústy Szent-Györguiho. Šlo tehdy o kolokvium ke stému výročí vydání Úvodu do studia experimentální medicíny  (v roce 1965) a autor píše v poslední kapitole, nadepsané Vzpomínka na město, kde je každý den svátek, proč se mu právě tato vzpomínka vynořila po třiceti letech, když končí své vzpomínání: „Poněvadž uzavřená společnost, o kterou usiluje každá vláda, a společnost otevřená, ve které žije věda, jsou neslučitelné, jako je neslučitelný olej a voda. Prožil jsem zcela logicky totéž, co mnoho mých současníků, kteří se vědou a bádáním zabývali. Zlé bylo, když ...“. Knížka ukazuje, co bylo zlé, podtitul to naznačuje. Při čtení znovu vyvstává před očima absurdita toho, co se tehdy událo a co jsme prožívali. A kdyby někdo o autentičnosti líčeného pochyboval, najde v textu přesné odkazy do literatury 50. let, zejména jejich prvé poloviny.
Těchto několik odkazů svědčí o aktualitě knížky. Nelze ji recenzovat, lze ji jen doporučit ke čtení. Je to pocta, vzdaná Bělehrádkovi a dalším poctivým vědcům; také svědectví, tedy historický dokument. Velký dík si zasluhují autorovi žáci a bývalí spolupracovníci, kteří se podíleli na zpracování textu. Zvláštní uznání pak patří editoru, který se ujal rukopisu a připravil jej v krátké době k vydání a našel i titul pro tyto vzpomínky, kterému čtenář správně porozumí a který ocení, až když knihu dočetl do konce.