Mezi vrstevníky profesora Otakara Poupy se najde málo těch, kteří by byli schopni zasvětit dnešního čtenáře do zajímavých a pozapomenutých kapitol historie české a slovenské biologie. Poupa byl hluboce vzdělaným badatelem, pedagogem, ojedinělým zjevem šíří svých zájmů a i historie vědy. Mimo tyto předpoklady vystupuje Poupa do popředí jako poutavý vyprávěč lyricky laděných osobních vzpomínek a exaktních úvah o problémech vědeckých. Čtenář zde najde překvapující množství údajů, defilují zde jména jeho spolupracovníků, laborantů a sekretářek spolu s významnými vědci z celého světa. Celou knihou prostupuje autorův postoj k politickému dění té doby - ostrá kritika totalitních režimů, jejichž filosofie a moc byly zatahovány do vědeckých laboratoří a namísto vědecké pravdy uplatňovaly svá dogmata. Poupa své stanovisko jasně vyjádřil tím, že se stal jedním z iniciátorů podpisové akce 2000 slov.
Poupovým životním vzorem byl francouzský biolog Claude Bernard, jehož knihy přeložil a k němuž se ve svých úvahách často vrací. Výrok, který je v knize citován, byl pro Poupu důležitým pracovním rádcem: „Když jdete do laboratoře, pověste fantazii na věšák v šatně, ale nezapomeňte si ji obléci, když odcházíte.“ Důležitá rada pro vědce, milovníka výtvarného umění, hudby a poezie.
Ve svých devatenácti létech se dostává do prostředí fakultních biologických ústavů, přichází k profesoru Bělehrádkovi a začíná pracovat v laboratořích Fyziologického ústavu. Za války se dostává do vyhnanství, kterým byly laboratoře farmakologických firem a zde se učí základům laboratorní abecedy. V těchto kapitolách seznamuje čtenáře s řadou pozdějších představitelů biologických disciplin, v neposlední řadě s osobou Ivana Málka. V poválečných létech se vrací na Fyziologický ústav lékařské fakulty v Praze-Albertově, kde se krystalizují další jádra bývalého osazenstva Remedu, bakteriologie s Ivanem Málkem a farmakologie s Helenou Raškovou. Poupa se zaměřuje na studium činnosti hormonů, hlavně gonadotropní funkce hypofýzy a osy hypofýza-nadledvinky a spolu s Vratislavem Schreiberem kladou základní kameny naší endokrinologie. Mezníkem v jeho životě je rok 1948; musí opustit své pracoviště ve Fyziologickém ústavu lékařské fakulty, svůj Albertov č. 5.
Po založení Biologických ústavů ČSAV je mu umožněno, aby za velice skromných podmínek přistoupil k experimentálnímu studiu výživy. Později přešla Poupova skupina do Fyziologického ústavu ČSAV jako Oddělení přeměny látek. Výsledky práce tohoto období významně ovlivnily klinický výzkum a představují jedno z hlavních Poupových životních témat. Jeho oddělení ve Fyziologickém ústavu ČSAV vychovávalo významné odborníky a jeho zaměření směrovalo ke srovnávací fyziologii, jejímž zakladatelem u nás byl profesor Eduard Babák, svými názory a koncepcí Poupovi důvěrně známý. Spolu se svými spolupracovníky vytváří základ výzkumu fylo- a ontogenese srdečního svalu a pro toto studium také získává klinické spolupracovníky, především dětské kardiology. Postavení „pražské kardiologické školy“ na mezinárodním poli se upevnilo také organizačně, neboť iniciovalo založení International Society for Heart Research, jejímž je O. Poupa čestným členem. Období práce ve Fysiologickém ústavu Akademie končí rokem 1968, kdy Poupa jako spoluautor 2000 slov emigruje do Skandinávie.
Zde začíná poslední kapitola knihy, věnovaná nesmíme cenným vzpomínkám na spolupráci se skandinávskými evolučními fyziology; Poupa pokračuje ve své badatelské a pedagogické činnosti a setkává se s žijícími velikány světové vědy. Vědecký pracovník kteréhokoliv biologického směru najde v knize mnoho cenného. Kniha je uceleným obrazem zajímavé a vpravdě renesanční osobnosti, biologa hluboce vzdělaného, který ve svých úvahách o poslání vědy, úsilím zachovat nesmrtelné tradice a zásady se čtenáři stává rádcem a učitelem. Poupa je nejenom evolučním fyziologem, ale také myslitelem spojujícím základní biologické koncepce do jejich vývojového celku. Pro naše současné dění je příkladem významného badatele, který se dokázal sám a v pokročilém věku úspěšně prosadit mimo svou vlast. Náznak nahořklosti z jeho nedobrovolné emigrace je patrný v tom, že se nezmiňuje o výsledcích biologie a lékařských věd doma, v době jeho zahraničního působení.
Profesor Otakar Poupa zemřel v Goteborgu 28. června 1999 ve věku 83 let. Jeho kniha je jeho důstojným odkazem.