Nemoc
Jednou z nejobtížnějších věcí pro studenty medicíny, a snad ještě obtížnější pro ty, kdo ji vyučují, je vžít se do pocitů pacienta, který určitou nemocí trpí. V dávných dobách, kdy závažná onemocnění nebyla zdaleka tak vzácná jako dnes a sám na sobě je tedy zažil kdekdo, měl většinou několik takových zkušeností na svém kontě i lékař sám a mohl si tedy docela dobře představit, jaké to je ocitnout se najednou na druhé straně - tedy mezi pacienty. Celá řada lékařů, kteří se specializovali na plicní onemocnění, se na začátku století začala o tuto oblast medicíny zajímat právě proto, že sami trpěli tuberkulózou. Některé z vůdčích osobností rehabilitační medicíny byly zase oběťmi poliomyelitidy. A snad všichni lékaři bez výjimky znali z první, nebo alespoň z druhé ruky - tedy buď ze své vlastní zkušenosti, či ze zkušenosti svých nejbližších - pneumonii a tyfus.
Dnes je všechno docela jiné. Většina smrtících nebo téměř smrtících chorob je vyhrazena pro pokročilý věk. Dávno ty tam jsou šesti- až osmitýdenní zápasy s tyfovou nákazou, při nichž stál člověk den za dnem tváří v tvář smrti, a pokud nakonec přece jen přežil, získal nejen pevnější charakter, ale především docela nový náhled na život. Důmyslné technologie, které jsme zapojili do boje s těmi nejtěžšími chorobami - elektronické monitory na jednotkách intenzívní péče, chemoterapeutika pro léčbu nádorových onemocnění, heroické výkony moderní chirurgie, stále složitější metody diagnostiky - to vše se dnešní lékaři učí z přednášek a učebnic, a poté se s tím seznamují ve své praxi. Jen velmi málo z nich však má třeba jen matné tušení, co při tom všem prožívá a cítí pacient, který je předmětem všech těchhle aktivit. Díky očkování proti spalničkám, černému kašli, planým neštovicím a dalším chorobám, ale hlavně díky velmi úspěšné kontrole streptokokových infekcí vymizela i většina dětských přenosných nemocí. Sotva kdo z dnešních mladých lékařů z vlastní zkušenosti ví, co je to bolest ve středouší a tím méně jak bolí paracentéza bubínku.
Nejběžnější zkušenost s nemocí nám dnes zprostředkovává nejspíše obyčejná chřipka. To je také zhruba vše, co nám zůstalo k dispozici pro potřeby praktické výuky, a já pevně doufám, že nám alespoň chřipka zůstane na naší cestě za likvidací dalších a dalších lidských chorob zachována. Velmi naléhavě doporučuji, abychom se chřipky a jejího příbuzného - nachlazení - drželi zuby nehty a tak dlouho, jak jen to bude možné. Podle mého názoru totiž musíme všechny ty viry, jež se na vzniku těchto málo závažných, ale velice poučných nemocí podílejí, považovat za ohrožený biologický druh. Jsou pro naše životní prostředí v zásadě užitečné a potřebné stejně jako malá násobilka.
Většina lidí trpících chřipkou si na ni stěžují - a to je také jedna z jejích hlavních předností. Každému totiž udělá moc dobře, může-li si čas od času na něco postěžovat, má-li svého sice malého, leč skutečného démona. Krom toho je velice příjemné být čas od času uložen na lůžko; být přírodou donucen nechat vší práce a zalézt pod peřinu. Zvláště vítané je naměřit si zvýšenou teplotu a pocítit onu typickou malátnost, která s ní bývá spojena, když dobře víme, že obojí nejpozději do tří či čtyř dnů pomine. V onom mezidobí vám to totiž poskytuje těšit se všem privilegiím nemocného člověka - dopřát si klid na lůžku, ledovou vodu na nočním stolku, aspirin, pytlík s ledem na čele či za krkem, a hlavně zvýšenou pozornost a péči celé rodiny. Taková nemoc vám dokonce získá i sympatie - není mnoho jiných příležitostí, aby se vám dostalo zájmu okolí kvůli něčemu, zač vlastně ani nemůžete a co navíc během pár dnů opět zmizí? Chraňme si chřipku, pravím proto, a najděme nějaký způsob, jak ji začlenit do praktické výuky našich mediků. Představte si například, že bychom dvakrát ročně potichu vypustili třeba do posluchárny molekulární biologie oblak aerosolu s adenoviry, a celý ročník vzápětí onemocněl chřipkou. Protože rozvrh hodin na lékařské fakultě je takový, jaký je, bude přece jen část studentů muset zůstat na nohou a ve dne v noci pracovat i navzdory horečce a bolesti ve svalech. Tak si sami na sobě ověří, jaké to je zůstat bez oné starostlivé péče.
Bude to rozhodně dobrá zkušenost nejen pro ně samotné, ale i pro jejich lékařskou budoucnost. Opravdovým problémem je ale především šok, který pro člověka představuje závažné a skutečně nebezpečné onemocnění, a zejména pak jeho neočekávanost, zákeřnost a překvapivost. Většina z nás, ať už jako pacienti nebo lékaři, proplouvá životem bez přímého kontaktu a zkušeností s opravdovým ohrožením a zkázou, takže když nás pak cosi takového přece jen zaskočí, připadá nám to o to zákeřnější a nespravedlivější. Dnes už nejsme na nemoci zvyklí tak, jak jsme bývali dříve, a už vůbec nejsme připraveni dostat se do soukolí vyspělých medicínských technologií.
Já sám jsem se o tom všem dozvěděl poněkud více teprve docela nedávno, a tedy příliš pozdě na to, abych toho mohl využít v péči o své pacienty. Zhruba po své šedesátce se mi dostalo několika příležitostí pohlédnout na interní medicínu i chirurgii z pozice pacienta upoutaného na lůžko a dozvědět se tak více nejen o nich, ale také o sobě samém. Suma sumárum - co jsem spatřil, se mi líbilo, ovšem pouze retrospektivně. Tedy poté, kdy jsem byl z nemocnice znovu propuštěn domů. Při pobytu na lůžku jsem naopak dospěl k závěru, že být pacientem je docela tvrdá práce.
Často se říká, že lidé po prodělaném závažném onemocnění, a zejména pak po těžší operaci, o svých zkušenostech rádi vyprávějí, a to do nejmenších podrobností a každému, kdo jim je ochoten naslouchat. Já si o tom dovolím pochybovat.
Být nemocen, to je velmi privátní zkušenost a většina mých známých, kteří kdy nějakou vážnější nemoc prodělali, o ní hovoří spíše rezervovaně a snaží se zavést řeč co nejdříve jinam. Nicméně já teď udělám výjimku, protože opravdu chci o svých pocitech řadového pacienta i o všem, co jsem se přitom dozvěděl a naučil, hovořit zcela otevřeně a podrobně. Předesílám ovšem, že tak činím z vysoce profesionálních důvodů.
Mou první a nejméně očekávanou nemocí byla jakási podivná pneumonie, projevující se zimnicí, horečkou, celkovou schváceností a vším, co k tomu patří. Zaskočila mě naprosto náhle a nečekaně takhle v úterý odpoledne v práci. Odebral jsem se domů a zalezl do postele v docela obstojné náladě, protože tehdy jsem před sebou viděl několik dnů teplých polévek a studených nápojů, načechrávaných polštářů a péče i posluhování ostatních členů rodiny. Jenže utekl týden, a horečky a zimnice neustupovaly; moje žena se proto cítila nucena zavolat ke mně doktora. Byl to můj přítel a skutečně dobrý rodinný lékař. Provedl všechny obvyklé úkony, včetně odběrů vzorku krve, zamumlal cosi o virech, které teď „létají všude kolem“, a udělal prognózu, podle níž měly mé horečky zítra či pozítří zmizet.
Jenže ve skutečnosti jsem byl už následujícího dne v nemocnici, kde jsem musel dát spoustu další krve, nechat se vyšetřovat spoustou mladých sekundářů a specialistů, a také se podrobit zrentgenování snad všech součástí svého těla, včetně nohou. Při laboratorním vyšetření se zjistilo, že koncentrace hemoglobinu v mé krvi činí pouhých osm gramprocent, což je asi tak polovina normální hodnoty, a tak se zdálo být nanejvýš nutné co nejrychleji zjistit, kam se moje krev ztrácí nebo co se to vlastně děje.
Být předmětem podezření, že trpíte anémií neznámého původu, není žádná legrace. Nejpravděpodobnější příčinou tohoto stavu je totiž ztráta krve, a k té zase nejčastěji dochází ve střevním traktu - lékaři pro to mají hrozivé označení „okultní krvácení“. Dostal jsem dvě krevní transfúze a pak jsem byl zcela pohlcen lékařskými technologiemi. Vybavuji si, že prvním úkonem byla biopsie kostní dřeně; vzorek byl odebrán elegantně a rychle z mé pánevní kosti. Hematolog, který šel předtím kolem mého lůžka, mi poskytl bleskové vysvětlení, co ucítím a kdy mě co zabolí, ale já se navzdory jeho informacím nedokázal zbavit dojmu, že odsávat člověku kostní dřeň je činností nepřirozenou a že tak by se s lidským tvorem prostě zacházet nemělo. Popravdě řečeno, vlastní výkon ani moc nebolel; mnohem drsnějším a nepříjemným zážitkem bylo ono drcení kosti trokarem, po němž následovala podivná, neznámá bolest ve dřeni samotné.
Kdysi dávno, jako mladý sekundář, a potom občas i později jsem prováděl biopsii kostní dřeně i já sám. A musím se přiznat, že jsem je vždy považoval za málo významný a téměř bezbolestný výkon. Nikdy mi při něm nepřišlo na mysl, že by to mohlo být pro pacienta, bolest nebolest, tak strašně nepříjemné.
Zbytek vyšetření už probíhal hladce a místy pro mne dokonce i zajímavě. K malebnému zobrazení stěn mého žaludku a horní části střevního traktu napomohla baryová kaše, tlusté střevo dovolila vykreslit podobná látka - jen aplikovaná z opačného konce - a vše se zdálo být v pořádku. Jenže já tam kdesi v průběhu toho dlouhého trávicího kanálu krvácel dál, a musel jsem proto dostávat další transfúze.
Už to, má-li doktor ošetřovat a léčit doktora, není žádný med. O to horší je situace, když je onen nemocný lékař zároveň kolegou či dokonce blízkým přítelem lékaře ošetřujícího. To je pak chůze po hodně tenkém ledě. Ošetřující lékař na jedné straně nechce a nesmí urazit stavovskou čest svého nemocného kolegy tím, že by se vůči němu choval jako k laikovi, na straně druhé jej ovšem nemůže nechat dělat si vše, co se mu zamane.
Já měl to štěstí, že jsem byl léčen s velkým taktem i s dostatečnou pevností a přísností. Kolegové a přátelé, kteří za mé léčení odpovídali, zůstali mými přáteli i nadále, pro tu chvíli se však ke mně chovali jako k pacientovi. Ode mne pak na oplátku očekávali, že i já se budu chovat jako pacient. Nepředpokládalo se především, že bych sám rozhodoval o své diagnóze a léčbě. Jakkoli jsem si to několikrát během té neskutečně dlouhé doby strávené na nemocničním lůžku přál, nebylo mi dovoleno jít ani na pár dní domů. Dostalo se mi taktního vysvětlení, že původ krvácení zůstává stále neznámý a že tedy teoreticky může kdykoli dojít k mnohem masivnějšímu výronu krve. Poněkud méně jemně mi pak bylo naznačeno, že v takovém případě by mohlo nastat i závažné poškození mozku, a s tím bych sám doma sotva co pořídil. Když ani rentgenové vyšetření nepřineslo rozluštění diagnostické hádanky, bylo třeba pohlédnout na můj trávicí trakt z jiného úhlu. Jednou z možností bylo, že mám kdesi uvnitř polyp natolik malý, aby zůstal skryt rentgenovému zobrazení, ale současně natolik velký, že jím může unikat značné množství krve. A tak mě odvezli na endoskopickou vyšetřovnu, abych se zde podrobil kolonoskopii.
Kolonoskop je neuvěřitelně dlouhá ohebná trubice, která má ve svém nitru světlovodivá optická vlákna a jíž lze pod přímým osvětlením z vlastního světelného zdroje zvnějšku prohlédnout celé tlusté střevo. Lékař, který mi tohle vyšetření prováděl, se během prohlídky několikrát zastavil a jako projev kolegiální profesionální zdvořilosti mi přes rameno k oku přisunul okulár přístroje s otázkou: „Chcete se podívat?“ Nikdy předtím jsem se tímto podivuhodným přístrojem nedíval, i když snímky z kolonoskopických vyšetření jsem samozřejmě znal. Rozhodně by mě to zajímalo v každém případě, ale možnost nahlédnout do svého vlastního nitra pro mne byla obzvláště atraktivní. „Co to je?“ vykřikl jsem v jedné chvíli, když jsem v zorném poli spatřil cosi zarudlého. Vyšetřující lékař pohlédl do okuláru a klidně řekl: „To jste jen vy. Normální sliznice.“
Jen několik dnů po tomto fascinujícím, byť negativním výletě do vlastního nitra jsem musel zažít další epizodu krvácení. Koncentrace hemoglobinu totiž poklesla na hodnotu natolik zneklidňující, že jsem musel dostat větší počet transfúzí a padlo dokonce rozhodnutí o potřebě chirurgického zákroku, při němž mi měl být odstraněn podezřelý úsek střeva. Jelikož se však nevědělo, kde vlastně ke krvácení dochází, musel by mi být odňat pořádný kus. Mohlo se dokonce stát, že se chirurg nestrefí a odstraní ten nesprávný segment. Gastroenterolog Paul Sherlock, který se o mne staral, uvedl dokonce ještě další možnost, kterou nebylo možno vyloučit - totiž že krvácení může mít na svědomí nepatřičná spojka mezi tepnou a žilou ve střevní stěně. V odborné literatuře byla tato možnost popsána teprve nedávno.
Nebylo to ale - jak mi to tenkrát připadalo - žádné bloudění ve tmě. Na základě rentgenového a kolonoskopického vyšetření bylo možno vyloučit karcinom tlustého střeva (což bylo to, čeho jsem se nejvíc bál od samého začátku), a stejně tak už nepřipadaly v úvahu ani polypy či divertikulóza. Jediné, co zbývalo, byl právě onen nově popsaný syndrom arteriovenózní anomálie.
K tomu, aby se toto podezření potvrdilo či vyloučilo, bylo ovšem třeba provést vyšetření, na němž se společně podíleli radiolog a gastroenterolog. Do tepny na stehně pravé dolní končetiny mi zavedli katétr a posouvali ho až do aorty tak, že jeho konec dosahoval k odstupu hlavních tepen zásobujících krví stěny tlustého střeva. Pak do tepny vstříkli kontrastní látku, která putovala spolu s krví tepnami a umožnila tak zobrazit jejich vnitřní průsvit. Než šéf radiologického oddělení dr. Robin Watson stiskl píst stříkačky, upozornil mě na to, že ucítím nával horka. I to byl pro mne naprosto nový pocit, jaký zažívají výhradně pacienti prodělávající vyšetření tepen tzv. arteriografií. Po dobu zhruba třiceti vteřin se mi zdálo, jako když dolní polovina mého těla hoří - pak to opět zmizelo. Snímky příslušné oblasti mého cévního řečiště, naplněné kontrastní látkou, však konečně umožnily stanovit diagnózu. Dr. Watson s nimi přišel po chvíli do mého pokoje a zeptal se: „Chcete se podívat?“ Bylo to fascinující - řešení celé záhady spočívalo v malé kaňce kontrastní látky, která vytékala z jednoho konkrétního místa na pravé straně tlustého střeva. Připadalo mi to jako mistrovský výkon důmyslné techniky, ale současně i jako umělecké dílo s velkým estetickým nábojem. Bylo skvělé to pozorovat. Zpovzdálí jsem přitom slyšel poklidně spokojené hlasy lékařů; takový tón nasazují vždy, když se podaří přišpendlit k obtížnému případu vizitku se správnou diagnózou.
Večer téhož dne přišel za mnou do pokoje ještě také anesteziolog, aby mi stručně, leč dostatečně uspokojivě vysvětlil, co se se mnou bude dít nazítří. Ráno mě pak naložili na vozík, odvezli chodbou k výtahu a tím pak dolů na operační sál; to už jsem ale byl pod příjemnou clonou valia. Další, co jsem spatřil, byly až hodiny na stěně pooperačního pokoje a milý obličej službukonající sestry. Byla to má známá a sdělila mi, že vše proběhlo hladce a dobře. Na operační sál si nepamatuji vůbec; vybavuje se mi nejvýše zvuk nástěnného spínače a zasyčení automatických dveří, jimiž jsem na vozíku proplul dovnitř.
To tedy byla moje první zkušenost s nemocí, která si žádá být léčena za pomoci medicínské technologie. Když se ohlížím zpět, sotva bych nalezl cokoli, co bych snad chtěl změnit či zdokonalit - i když jsem si občas přece jen připadal, jako bych byl zcela neosobně vržen na montážní linku ve velké, byť tiché tovární hale. Zacházeli se mnou opravdu jako s objektem, který potřebuje důkladnou záruční prohlídku a složitou opravu, a prováděli se mnou vyšetření za vyšetřením, proceduru za procedurou, vozili mě na vozíku po celé nemocnici sem a tam a věnovali se mi den za dnem, dokud to nebylo vyřízeno. Během celého toho dění jsem se cítil spíše jako vědecký problém, který je třeba co nejrychleji vyřešit, než jako člověk v nesnázích, který potřebuje pomoc. Zásluhu na tom, že vše tak skvěle fungovalo a že mě ani nenapadla slova jako „depersonalizace“ a „dehumanizace“, měla moje trvalá a absolutní důvěra ve znalosti a zkušenosti lidí, kteří o mne pečovali.
Částečně to vyvěralo z toho, co už jsem o nich věděl předem. Z větší části jsem však k tomu dospěl na základě pozorování toho, jak se stavěli ke své práci. Moje důvěra k nim byla založena na jejich sebedůvěře.
Mé další dvě zkušenosti s medicínou souvisely s úrazy. Předtím jsem za celý svůj život zraněn nebyl - nepočítám-li úder baseballovým míčem s následným krátkým bezvědomím v době, kdy jsem chodil na základní školu. Druhého dne potom jsem se začal nepřetržitě škrabat na hlavě a ve škole i doma jsem si stěžoval na to, že mi baseballový míč „pocuchal nervy“. Maminka to brala stejně jako většinu mých autodiagnóz s rezervou, ale nakonec mi hlavu pořádně prohlédla. Tak zjistila, že mé vlasy byly zamořeny hustými zástupy vší, které jsem nejspíš chytil, když jsem si od jednoho ze spolužáků půjčil čepici. Vyléčen jsem byl velice brzy, byť za cenu mnoha muk spojených s aplikací petroleje a stračkového šamponu, pročesávání vlasů hřebenem-všiváčkem a nakonec ostříhání na ježka. V každém případě to byl jediný úraz, který jsem prodělal až do šestašedesátého roku svého života.
V tomhle „požehnaném“ věku jsem si dopřával surfování na příboji v Amagansettu. Pokojně jsem se vznášel na vysoké pomalé vlně a právě jsem provedl obrat, abych se mohl vrátit ke břehu, když tu se něco stalo s mým kolenem. Ztratil jsem rovnováhu, upadl, nalokal se spousty vody a marně se snažil dostat zpět na prkno. Nepodařilo se mi to, a tak jsem začal mávat a volat o pomoc. Přátelé pro mne dopluli a „na koníčka“ mě dopravili na břeh.
Tam jsem zjistil, že se sotva dokážu postavit na pravou nohu. Shodou okolností byl na pláži také dr. Herbert Chasis, kolega z nemocnice Bellevue, a jeho žena Barbara. Herbert věděl více než kdokoli jiný, koho jsem znal, o chorobách ledvin a hypertenzi, a Barbara stála v době mého působení v nemocnici Bellevue v čele oddělení psychosomatiky. Oba mi nejen projevili svou účast, ale k mému překvapení byli vybaveni i značnými znalostmi o funkci kolenního kloubu a - stejně jako všichni dobří lékaři z Bellevue - byli ochotni pomoci. Chasis měl dokonce ve své plážové kabele vhodnou bandáž, kterou mi také vzápětí na koleno navlékl. Vysvětlil mi přitom, že jsem si nepochybně poškodil kolenní chrupavku; jemu se totéž podařilo před několika lety, a od té doby s sebou trvale nosí tuhle výbavu. Během několika následujících minut se podařilo sehnat i berle, a tak jsem se mohl vydat domů. Převlékl jsem se a nechal se odvézt na Manhattan, do nemocnice věnující se speciální chirurgii. Následoval opět rentgen a k mému údivu také nástroj založený na vláknové optice. Tentokrát šlo o artroskop, který umožňuje pohled do nitra kloubů. Doktor zanořil přístroj do mého kolena, chvíli jím posouval sem a tam, a pak se zarazil. „Chcete se podívat?“ položil mi onu obligátní otázku a podával mi okulár. Užasle jsem pozoroval přesnou geometrii šedivé a lesklé chrupavky lemující kloubní plochy - a pak jsem uviděl to, co předtím on. Ulomený a dislokovaný kus chrupavky. Pořádný kus! „Děkuji,“ vrátil jsem mu okulár. A pak jsem potichu dodal: „Co teď?“ „Musí to ven,“ odpověděl doktor.
A tak znovu následovalo valium a operační sál, který si opět nepamatuji, a dlouhý eliptický řez sešitý nespočetnými stehy. Ty jsem měl možnost spatřit následujícího rána, když mi měnili obvazy, přičemž mě vyhnali z postele a donutili - bolest nebolest - stát na poraněné noze. Mělo to být k čemusi dobré, jen se už nepamatuji, k čemu vlastně. Možná, aby noha dostala za vyučenou.
Poté přišlo několik týdnů o dvou berlích a dalších pár o jedné. Také jsem musel třikrát denně provádět speciální cviky, konkrétně zvedat nohou těžké závaží. Činil jsem to poctivě několik dní, ale pak jsem začal podvádět. Nakonec se mi noha zcela uzdravila a jen čas od času jsem v ní ucítil takovou zvláštní bolest. Považoval jsem to za triumf a cítil jsem se téměř schopen napsat na toto téma učebnici.
A konečně zkušenost poslední - alespoň doufám. Byl jsem pozván k přednášce v Cosmopolitan Clubu v New Yorku. Je to místo, kde se scházejí důstojné a intelektuálně vyspělé ženy, včetně mé vlastní. Připravil jsem si pro ně povídání o symbióze, které jsem hodlal doplnit promítnutím několika diapozitivů se svým oblíbeným modelem hmyzího chování - broukem stříhajícím listy a nakusujícím větévky mimózy.
Když jsem dospěl k příslušné pasáži, požádal jsem o první diapozitiv. Sál potemněl a já postoupil blíže k plátnu, abych zblízka ukázal na práci broučích čelistí. Jenže místo toho následoval pád z pódia do temné propasti. Když se opět rozsvítilo a přítomní mi pomohli na nohy, zjistil jsem, že nemohu pohybovat levou paží a v levém rameni jsem ucítil příšernou bolest. Sáhl jsem si tam pravou rukou a nahmatal nepřirozenou prohlubeň. Kdosi přinesl židli a posadil mě na ni, aby se mi lépe lapalo po dechu. Několik citlivých duší hned soucitně navrhovalo, abychom za těchto okolností přednášku pro dnešek raději zrušili. Já jsem ovšem trval na tom, že svůj popis broučího likvidování mimóz dokončím, a tak jsem se - celý zkroucený - opět vybelhal na pódium. Pro přítomné to muselo být pořádně trapné. Já sice doufal, že si mého pochroumaného ramene nikdo nevšimne a snažil jsem se co nejrychleji dobrat k závěru. Jenže bolestí se mi potily i brýle a kapky potu mi stékaly i na papír s textem přednášky. Opřel jsem se loktem o pult a snažil se sám sobě namluvit, že se s trapnou situací perfektně vyrovnám. Pak jsem si povšiml, že doktor André Cournand, významný kardiolog z nemocnice Bellevue, vyměnil své místo v první řadě za židli hned vedle pódia a bedlivě mě sleduje. Vzpomněl jsem si na všechny ty příběhy o automobilových nehodách a explozích na ulicích, k nimž se vždy davem přihlížejících prodírá autoritativní postava: „Ustupte,“ říká, „já jsem z Bellevue.“ Pokud bych přece jen omdlel, André mě zachytí, říkal jsem si.
Nakonec jsem přednášku zdárně dovedl až k závěru, i když si vůbec nejsem jist, zda ji někdo poslouchal. Mezitím kdosi zavolal ambulanci a já byl - opět na nosítkách - dopraven do Sloan-Katteringova centra. Rentgenové vyšetření ukázalo frakturu a dislokaci ramenního kloubu („Chcete se podívat?“) a mí přátelé se začali pokoušet vrátit vše na své místo. Já přitom ležel bezvládně na břiše, omámen morfinem a s levou paží visící dolů. Šéfchirurg Ted Beattie ležel vedle lůžka na zemi a tahal se všech sil mou paži směrem dolů - tu však ani nenapadlo, aby skočila zpět na své místo. Konečně po půl hodině marného zápasu dospěl Ted k závěru, že mě bude nutné vyspravit v celkové narkóze, a tak se rozhodli zavolat hlavního anesteziologa dr. Paula Goldingera. Bylo už deset večer a Paul klidně odpočíval ve svém domě ve Westchester County. Po skončení telefonního rozhovoru však okamžitě sedl do auta a ujížděl po dálnici do New Yorku. Nejel ještě ani pět minut, když se nachomýtl k ošklivé autonehodě. V trávě vedle silnice viděl ležet bezvládné tělo jakéhosi muže, a když zastavil a došel k němu, nepodařilo se mu u něj ani nahmatat puls, ani zaznamenat dýchací pohyby. Začal tedy s resuscitací. To anesteziologové dokáží lépe než kterýkoli jiný doktor, a tak muž zakrátko opět dýchal a byl při vědomí. Goldinger nečekal na slova díků od zachráněného, vrátil se ke svému vozu a pokračoval v cestě do New Yorku.
Mezitím se ovšem Beattimu díky mnoha důmyslným manévrům podařilo vrátit můj ramenní kloub zpět na místo. Na odvolání Goldingera už ale bylo pozdě, takže když dorazil, snažili se mu šetrně vysvětlit, že vlastně jel zbytečně. Goldinger se nezlobil; místo toho všem nadšeně líčil, co se mu během cesty podařilo a že to byla svým způsobem ta nejšťastnější vyjížďka, jakou kdy podnikl. Šéfovi nemocničního anesteziologického oddělení se nestává příliš často, aby zachránil život člověka venku na silnici a Goldinger byl štěstím bez sebe. Později jsem si mnohokrát pomyslel, že by bylo dobré toho zachráněného najít a přimět ho, aby Goldingera a mne pozval za odměnu na oběd.
To tedy byla, alespoň do současné doby, moje poslední hra na pacienta. Vím teď o nemocích, medicíně, sestrách a doktorech mnohem více než předtím, a nabyl jsem také mnohem větší důvěry v užitečnost nejrůznějších medicínských technologií - čím důmyslnějších, tím lépe. Přál bych si ovšem, aby aspoň medici a mladí lékaři absolvující klinické „kolečko“ mohli k tomuto poznání a porozumění dospět nějakou snadnější cestou, třeba za pomoci podobných elektronických pomůcek, jako jsou simulátory kabiny letadla užívané pro výcvik pilotů ke zvládání hrozících katastrof. Každý mladý doktor by měl co nejpřesněji vědět, jak se člověk cítí, když se jeho stav katastrofálně zhoršuje, a jaké to je pocítit svou smrtelnost. Je to to nejlepší praktické cvičení.
Měl jsem možnost nahlédnout hluboko do svého nitra, možná více než většina ostatních lidí, a teoreticky jsem se tedy mohl dobrat jakéhosi hlubšího vhledu či dokonce pocitu osvícení. Ve skutečnosti se ale potácím ve stejných temnotách jako dříve. Necítím se sám k sobě poután žádným zásadně novým způsobem. Pokud se vůbec něco změnilo, pak tedy to, že se můj odstup k sobě samému ještě zvětšil a já pociťuji větší dualismus než předtím. Jako by mé tělo bylo tvořeno strukturami, k nimž nemám vůbec co říci. Mám dokonce pocit, že i kdybych se za pomoci všech těch čoček a světélek díval do svého nitra sebedéle a měl možnost nahlédnout třeba i do mozkových komor (což už je dnes opravdu technicky možné) nebo do nitra věnčitých tepen zásobujících krví můj srdeční sval (což je další z dnes už běžně užívaných metod), nepřiblížilo by mě to víc k sobě samému. Jsem si jist, že existuji, ale rozhodně to není díky všem těm technickým vymoženostem. Dokud jsem tvořen - což je podle mého názoru podstatou toho všeho - asambláží elektromagnetických částic, pak nejspíše nelze předpokládat existenci jakéhokoli středu, čekárny pro cestující nebo soukromého prostoru, kde bych se mohl setkat sám se sebou. Nutně proto dospívám k závěru, že se celé to složité zařízení mého organismu nějakým záhadným způsobem řídí docela samo, mimo můj dosah a vliv. Čas od času sice potřebuje odbornou opravu, ale většinu času funguje docela uspokojivě a já jsem vlastně docela rád, že se nemusím zabývat detaily. Kdybych tomu skutečně měl velet a mít za vše plnou odpovědnost, pak by to nejspíše během několika málo vteřin skončilo velkou katastrofou.
Nikterak také nevyčítám žádné ze součástí svého organismu, že se čas od času hroutí. Právě naopak - když jsem viděl, s čím vším se musejí jednotlivé tkáně a orgány mého těla vypořádávat, získal jsem k nim jen o to větší respekt. Smekám před nimi a jsem rád, že v určitém smyslu zůstávám jaksi mimo, ať už je to kdekoli.