ARCHIVNÍ MERTA

V roce 2010 vydal Galén reedici pantonských alb Vladimír Merta: Live - Malostranská beseda 1988. Desku považuji za jeden z nejlepších přírůstků do své diskografie v posledním roce. Kromě toho, co vyšlo na původních dvou pantonských LP v roce 1989, obsahuje dalších osm skladeb, které tehdy byly také natočeny v červnu 1988, ale na původní nosiče se nevešly. Jedním z nich je sáhodlouhá následující balada, která má zhruba sedm a půl minuty. Na zpracování příběhu je zajímavých několik řemeslných věcí (kromě jazykové šikovnosti, dobře odpozorovaných detailů a dylanovsko-mertovské poetiky, která není textově úsporná jako psaná poezie, ale podobá se vybroušenému jazyku obecných vyprávění). Základem formy jsou klasické čtyřřádkové sloky se střídavým rýmem, které se nebojí autor variovat jak v metru, tak někdy i přidáním dalšího řádku. Od začátku tušíme, že bude příběh vyprávěn do nějaké pointy. Tak se i děje, ale když už máme pocit, že by nás jako posluchače (a v mém případě i jako případného autora) pointa uspokojila, příběh pokračuje. Píseň klidně mohla skončit tím, že pochopil, že se baví o něm. Nebo tím, že On se mu omluví za Ni a on ho za Ní pošle, nebo tím, že s Ní, která ho zatratila, probloumá noc a najdou smíření. Závěrečnou a skutečně poslední pointu písně přichystal Merta krutou, ale vnitřně pravdivou.

U konce s dechem

Stěží jsme doběhli u konce s dechem
poslední vagón posledního metra
dveře se srazily - big bang - s velkým spěchem
zachytily mne za košili jako stěny pekla

Vagón se s vytím tyristorů rozjel
nezbývalo mi nic víc než zůstat stát u dveří
v hladovém jícnu tunelu mizely lesklé koleje
On mlčel a ona řekla že už nikomu nevěří

Stáli opodál v půlce léta
on hájil někoho tím že živí rodinu
Poslední vlak v podzemí ghetta
devětadvacet stupňů Celsia ve stínu

Měla režné vlasy spletené do pramínků
a drobné prsy jako mívávají černošky z Toga
Na krku amulet namalovaný na kamínku
a on jí našeptával: - Mlč taková už je doba

Závanem vedra ke mně doletěla její vůně
a další slova kterými mě zmrazila
Každá pravda je nakonec ještě málo krutá
- stáli zády ke mně, on v tričku do lila
a ona naboso sandály v ruce neobutá

Studený pot mi stékal na paty
její dech voněl jako květy jasmínu
- Chybí mu nápady živoří z podstaty -
O kom šla řeč? Byla půlnoc
devětadvacet stupňů Celsia ve stínu

Do prázdna vagónu hrál její kazeťák
jakoby z repráků kapala na zem má krev
A já se červenal vedle ni jako puberťák
nenáviděl se za svůj vlastni zpěv

Dělám že nevím co si ti dva povídají
náhle se otočí: - Hele ho to je on! -
Nečekám už na nic - Ukončete nástup dveře se zavírají! -
On za mnou v poslední chvíli vyskakuje na perón

- Chci se ti omluvit - Za co? - No za ni -
- Já za váš rozchod já mu dal příčinu
- Nestůj dál se mnou běž rychle za ní
Je půlnoc devětadvacet stupňů Celsia ve stínu

Lidé se míjí jak pohyblivé schody
šel za ní pěšky zatím se vrátila
Půlnoc je možná čas ideální na rozvody
- Tebe jsem zatratila a jeho ztratila

Její pohled se vpíjel do mého jako kmen do pily
Dojídali jsme spolu mlčky zbytky půlnoci
Budu si pamatovat věčně věků
svatá jména parků kudy jsme spolu bloudili
a ráno řekla: - Stejně nevíš co po tobě chci

Ve větvích nade mnou křičeli ptáci
když jsme si dali míchanou zmrzlinu
Ona šla dál a já se vracím
Bylo ráno jedenadvacet stupňů Celsia ve stínu

Vzpomínky na dálku palčivě vzrušovaly
já dojel domů a šel hned spát
Ona i on se celé dopoledne milovali
co ti dva prožijí o tom já budu jenom psát

A slunce stoupá nemůžu usnout
ten příběh bez konce mi nedá spát
Přeju si pointu mužnou a hnusnou
A žena vedle mne se budí: - To tak akorát! -

Co zbývá dodat? Píseň vznikla v roce 1980 a má ještě jednu pointu navíc, kterou připsala historie. Dokazuje, že alespoň umělecky Merta rozhodně ještě zdaleka u konce s dechem nebyl. Nevím, kolik současných písničkářů by něco podobného dokázalo napsat.