HLEDÁNÍ CEST BÁSNICKÝCH I ŽIVOTNÍCH

(...) Zcela protikladným básnickým typem je Andrea Vatulíková (1984), což prokázala ve svém debutu nazvaném Ona je ten tragický typ... (Galén, Praha 2010). Autorce nelze upřít osobitost pohledu ani tematickou sevřenost její sbírky. Básně se vyznačují naprostou otevřeností, s níž mluvčí vypovídá o světě svých intimních prožitků (ať již vztahových či erotických) s jinými ženami. Její pohled provází despekt k jakýmkoliv tabu. Žádný mantinel není dost pevný, aby za něj nebylo možno proniknout. Básnířka přitom nechce exhibovat plejádou lesbických motivů, její poezie je privátní výpovědí zrcadlící životní zkušenosti, v níž rezonují především existenciální pocity samoty a opuštěnosti. Básně jsou generační výpovědí mladého člověka o hledání vlastní pozice ve světě, v životě. Potřeba sdělit svůj jedinečný příběh (snový či skutečný) stojí na pozadí mnohdy „spratkovité“ stylizace. („Tys mi usnula / při četbě Kafky // Já ti usnula / při milování // Tak jsme si kvit; / obě nebyly jsme jednou k mání -“ ). K prolomení spokojené netečnosti svého okolí využívá autorka slov a veršů mnohdy vyostřených až gellnerovskou ironií. Bohužel však sázka na autentičnost výpovědi či na verbální talent nemusí vždy vyjít. Sebevětší upřímnost výpovědi není ještě zárukou kvalitní poezie. Také předvádění různých rýmových technik a slovních hříček po čase hraničí s manýrou a působí poněkud toporně. Totéž platí o četných aluzích na literární a mimoliterární kontext. Postmoderní hra s významy, jazykem a čtenářem není totiž samospásná.